Tato metaročenka se skládá ze tří dílů. Každý díl je pak rozdělen na jednotlivé kapitoly

https://docs.google.com/document/edit?id=1j7FrMb-9POk6SgVOmUrTyFfg4R2xSL5kBFhZwL81bXM&hl=en&authkey=CJCmwdsM

kniha první - Daniel Black a bradavičtí strážci

kapitola 1 - ruka v mlze

	Byl to Danielův čtvrtý rok v Bradavické škole a Daniel se těšil, že po náročném závěru minulého roku a po prázdninách si bude moct v září trochu vydechnout a víc se věnovat tomu co ho baví. Zvláště z formulí a ze starodávných run měl docela štěstí, že ho profesor Accent nechal projít, protože mu to asi bylo docela jedno, neboť už neměl další rok formule suplovat. Ve škole toho naštěstí moc nového nebylo. Jen kroužek sebeobrany, který vedla právě manželka profesora Accenta - Alexis, ale ten byl nepovinný a Daniel tam nechodil, protože tam prvačky pořád chtěly rozebírat jak se k nim chovají druháci. Co však Daniela zajímalo byla letošní exkurze na ministerstvu. Měla se konat v půlce října a mělo se jít dokonce na tajemný odbor záhad. Čtvrťáků na hodinách moc nebylo, takže se Daniel musel učit často se třeťáky, ale i tak ho učivo bavilo a rychle doháněl co zameškal minulý rok. Čas plynul jako voda a tak se Daniel brzy dočkal exkurze na kterou se tak těšil. Všechny děti se shromáždily u krbu a pak letaxem odcestovaly do Londýna na ministerstvo. Tam už je zase čekala paní Accentová, která měla exkurzi na starosti, protože před mateřskou dovolenou na ministerstvu pracovala v oddělení uplatňování kouzelnických zákonů. Když byly děti přepočítány, přesunula se celá výprava přímo na oddělení záhad, kam se člověk jen tak nedostane. Bohužel tedy nešli přimo dovnitř, ale dostali se jen do přednáškového sálu, kde bylo alespoň na zdech vystaveno pár starých artefaktů. Studenti malou místnost rychle zaplnili a posedali si na lavice naproti jakémusi místnímu kouzelníku. 
	Na jednu stranu Daniela mrzelo, že se nedostali dál, ale na druhou stranu ho potěšilo, že mohl sedět vedle Sayaky. Když se všichni uklidnili, začala přednáška od místního pracovníka, který se představil jako Maiwill Terces. Pan Terces povídal o tom co to je prostor, kde končí a jak se dá nakládat s realitou, ale tomu Daniel moc nerozuměl. Sayaku to ale asi zaujalo, protože Daniel koutkem oka viděl jak přednášku se zájmem sleduje a dokonce se i později zeptala jak se dá poznat, když je někdo v bublině. Nutno přiznat, že kdyby Daniel seděl vedle někoho jiného, tak by asi dával větší pozor. Takhle si ani nevšiml, že se ostatní děti zvedají a jdou k panu Tercesovi. Daniel vstal a rozhlédl se. Před panem Tercesem ležela na stole nějaká mísa. Danielovi bylo jasné, že Sayaka ví o co jde, protože nadšeně sledovala mlhavou tekutinu, která zvláštním způsobem kroužila v nádobě, ale přišlo mu hloupé se jí na to ptát a tak udělal dva kroky stranou, štouchnul do Samuela a šeptem se ho zeptal o co jde. Samuel zvedl hlavu od kouzelnických šachů, které hráli tajně s Mokutem během výkladu. Potom se zeptal Mokuta, ale ten si nádobu prohlédl a taky nevěděl. Štouchl tedy do Eleanor, ale ta si s Dennys prohlížela nový zásilkový katalog oblečení pro letošní podzim. A tak Eleanor šťouchla do Dennys, Dennys do Moniky a Monika do Giny. Mezitím, co se zástup dětí kolem nádoby dole u stolu stále zvětšoval, pozoroval Daniel jak se informace tichou poštou vrací zase od Giny přes čtvrťáky až k němu. Konečně mu Samuel mohl říci, že jde o myslánku, nádobu do níž mohou kouzelníci umísťovat své vzpomínky a dokonce je možné se jich přímo zúčastnit a prohlédnout si je. Pan Terces je tak hodný, že nám dokonce jednu svou vzpomínku přes myslánku ukáže. V tom už ale Sayaka jemně strčila do Daniela, aby vyrazil po schodech dolu, protože už byl volný průchod. Jak Daniel sestupoval dolu ke stolku, pozoroval jak pan Terces dává dětem instrukce a ty postupně jedno za druhým mizí v myslánce. Některé v klidu, některé s viditelným vzrušením a dvě prvačky dokonce vyjekly, když je myslánka začala vtahovat dovnitř. Po čase se dostal na řadu i Daniel. Pomalu se přibližoval rukou k mlze v myslánce a jakmile se jí jen maloučko dotkl, tak ucítil jak náhle padá. 
	Místo aby během pádu zrychloval, tak cítil, že pomalu zpomaluje. Viděl houf dětí stojících v nějaké místnosti a blížil se k nim, až postupně přistál na obou nohách. Otočil se aby pomohl Sayace dopadnout na obě dvě, ale v tu chvíli už za ním stála. "Pššššt" dělala na všechny Daisy, "vždyť jsme v knihovně. Buďte ticho!". Přerušil jí však hlas pana Tercese, který už byl také přítomen "Nebojte se děti, přestože jsme v knihovně, toto je ojedinělý případ kdy zde můžete mluvit nahlas. Je to proto, že postavy ve vzpomínce vás nevidí a co víc, ani vás neucítí" načemž mávl rukou skrz jednoho studenta, který seděl za stolem a zaujatě studoval nějakou knihu s nákresy, co se daly roztahovat. "Přesto však má ta milá dívenka pravdu" a usmál se na Daisy "v tom, že bude lepší, když se trochu utišíte, aby vůbec bylo možné sledovat dění kolem. I já sám budu nyní potichu. Dobře sledujte vzpomínku a až skončí, tak si jí probereme zase zpátky na ministerstvu." potom ukázal doprostřed před sebe na pěkného mladého studenta asi tak z šestého ročníku, který stál za pultem knihovny. Terces otvíral pusu jako by dětem šepotem říkal "to jsem já". Děti byly vzpomínkou zdálo se, že docela zaujaté. Sledovaly každý pohyb mladého knihovníka, i když tedy Danielovi přišlo, že nedělá nic zrovna dvakrát světoborného. Jen tam tak stál a koukal kolem. Potom k němu přišel kluk z první, maximálně druhé třídy, a půjčil si sedmero tajemství trávního porostu, přičemž byl obeznámen, že kniha ja na půjčení jen v rámci knihovny a nemůže si jí odnést, což ale kluk evidentně už dobře věděl, protože tou dobou už s ní kráčel dozadu ke stolu, aniž by varování věnoval nějakou větší pozornost {mp1}. Poté k pultu dorazila dívka, která byla asi tak stejně stará jako mladý Terces. Mladý Terces se usmál a dost viditělně se začervenal, když jí uviděl. Některé děti vyprskly smíchy a Daniel netušil proč. Pochopil to až když se podíval kam se dívají. Jejich pohledy byly namířeny na starého Tercese, který sice byl o poznání smutnější, ale červený byl úplně stejně. Dívka přistoupila k výpujčnímu pultu a potichu se bavila s obluhujícím Tercesem. Zdálo se, že se dobře znají a že dívka Tercesovi něco vysvěluje. Evidentně úspěšně, neboť Terces odešel dozadu, kde se chvíli štrachal v nějakých krabicích. Po chvíli se vrátil s knihou v ruce a předal jí slečně. Byla to kniha “Jak se dělá soulitec”. Pak tam knihovník s dívkou chvíli stáli naproti sobě a dívali se jeden na druhého. Pak dívka odešla. Daniela to skutečně neoslovilo a tak se nanápadně otočil dozadu, aby se podíval jestli je Sayaka pořád za ním. Sayaka stála někde jinde, a tak místo ní padl Danielův pohled na Samuela s Mokutem. Samuel zrovna vykládal Mokutovi, že si chtěl aspoň dojít na záchod, když už jsou tady, ale že za dveřma knihovny je už jen silnější a silnější mlha. Daniel se zasmál a v tom si všiml toho chlapce, který si předtím půjčil “Sedmero tajemství travního porostu”. Chlapec zrovna něco dopsal do nějakého notýsku a ten notýsek pak vložil do vypůjčené knihy. Daniel svraštil obočí a zaostřil svůj pohled, aby si to lépe prohlédl. Skutečně to bylo tak. Chlapec do knihy něco schoval a teď kontroloval, jestli to není z nějaké strany vidět. Pak se zvedl a nesl knihu vrátit zpátky mladému Tercesovi. Mladý Terces vypadal nějaký zamyšlený a zprvu chlapce s knihou vůbec nevnímal. Pak ale si od něj knihu vzal, a uklidil ji zpátky do regálu. 
	Tam evidentně vzpomínka končila, protože Daniel znenadání pocítil závrať, jak se jeho nohy odlepily od podlahy. To se asi stalo všem najednou, protože Daniel slyšel zašumění v davu okolo. Ohlédl se na druhou stranu a spatřil tam Sayaku. Jeho nohy však stoupaly rychleji, než zbytek těla a tak musel téměř udělat kotoul ve vzduchu. V tom si uvědomil, že má o Sayaku strach a tak natáhl levou ruku dozadu a tam ... jeho ruka ... nahmatala ruku Sayaky. Okamžitě jí pevně stiskl a jeho tělo zalil ohromně krásný teplý pocit. Daniel se vždycky tak styděl s ní jenom promluvit a teď najednou jí držel pevně za ruku. Za nic na světě by ten krásný pocit nevyměnil. Netušil ani jestli má závrať z toho, že konečně drží Sayaku za ruku a nebo z toho, že stále pokračoval v klikatém letu z myslánky. Brzo na to si však uvědomil, že už leží zádama na pevné zemi a že nic nevidí jen proto, že v zápalu radosti zavřel oči. Tak moc chtěl aby tato chvíle nikdy neskončila, že odmítal uvěřit tomu, že už je let u konce a odmítal otevřít oči. "Proč mně držíš za ruku?" uslyšel a chtělo se mu okamžitě zařvat na celý svět "Protože tě miluju!", místo toho však otevřel oči. "Proč mně držíš za ruku vole?" prohlásil znovu Junit, který stál nad ležícím Danielem a Daniel mu křečovitě svíral jeho ruku. Daniel se rozhlédl kolem dokola a viděl smějící se obličeje studentů stojících v kruhu kolem něj a Junita.

kapitola 2 - pan Terces vypráví

	Mladá paní Accentová se sice smála taky, ale asi měla naštěstí pro Danielovu situaci pochopení, protože začala rozhánět studenty zpátky na sedačky, aby zbylo dost času na pokládání otázek ohledně vzpomínky. Pan Terces už nevypadal tak energicky jako na začátku setkání. Seděl posmutněle za svým stolem a sledoval mlhu v myslánce. Když se Daniel ohlédl cestou po schodech, tak ještě zahlédl, jak Terces hůlkou nabírá vzpomínku z myslánky a dává si jí zpátky do hlavy. K otázkám se nikdo moc neměl. Daniel by snad i otázky měl, ale v tu chvíli měl ponejvíce chuť být neviditelný a tak jen zaraženě seděl a koukal do podlahy. Mlčení po chvíli prolomila paní Accentová "Promiňe, že budu trochu osobní Maiwille, ale o vzpomínkách se říká, že si nejlépe pamatujeme ty, které jsou nějak výrazné. Přesto jsem si nevšimla na té vzpomínce ničeho nestandardního.". "Je to tak." začal po chvíli odpovídat Terces "Ani mně v tu chvíli na tom nepřišlo nic zvláštního. A to je právě to proč budu na tuhle chvíli vždycky vzpomínat." poté se odmlčel. Sálem se neslo zašumění, ale nikdo nemluvil nahlas. Terces pokračoval "Víte nejvýrazněji si pamatujeme ty vzpomínky, jejichž význam doceníme až později. Takové, které nám nedávají smysl a zůstávají v nás jako otevřená kniha, kterou jsme nikdy nedočetli. Stále se k ní chceme vrátit ale stránky jsou až příliš zašedlé a nám se nedaří poskládat celý příběh. A tak tu knihu stále znovu otevíráme a snažíme se v ní číst, pochopit jí, poskládat celou skládanku, ve které nám několik dílků chybí."
	Daniel viděl jak děti přemýšlejí čeho si asi v té vzpomínce nevšimly. Pak začal pan Terces vyprávět "Já jsem nikdy neměl mnoho přátel. Vlastně nikoho. Ale nechyběli mi. Nejvíc času jsem trávil v knihovně. Se zalíbením jsem pročítal staré spisky o různých záhadách a nerozluštěných tajemstvích. Ve třetím ročníku jsem dokonce začal v knihovně brigádně pomáhat. Sledoval jsem dění kolem a když nebylo moc práce, tak jsem si mohl číst. Postupem času jsem si zapamatoval jednu slečnu co chodila o rok níž než já. Všiml jsem si, že si půjčuje jednu po druhé všechny knížky z růžové knihovny a tak jsem vždycky udělal to, že jsem si přečetl knížku, kterou si ona přišla půjčit jako následující. Mohli jsme o tom pak spolu mluvit a na ní to zdá se udělalo dojem. Stali se z nás dobří kamarádi. Dokonce mně zavedla do jedné tajné chodbičky, kde si všechny ty knížky četla. Měla to takové pěkně zařízené. Sama mi řekla, že skoro každou tu knížku probrečí. Byli jsme takoví spiklenci bez dalších kamarádů. Sám jsem jí toho o sobě hodně řekl, ale ona toho o sobě moc říct nikdy nechtěla. Vždycky převedla řeč na knížky. Postupně jsem pochopil, že se opravdu hodně trápí. Často dokonce říkala, jak by bylo lepší, kdyby tu vůbec nebyla. Měl jsem do ní asi mnohem víc vidět, ale já měl v hlavě jen knížky a lidem jsem rozuměl pramálo. A tak jsem jí jednou doporučil jednu knížku o jiné slečně, která mi jí připomínala. Ale to už nebyl příběh z růžové knihovny. Bylo to o spoustě trápení, beznaději a končí to tím, že hlavní hrdinka si vezme život tím, že vypije prudký jed, který si sama namíchá. Ta knížka se jí líbila a ona si pak další knížku dlouho půjčit nepřišla. Sice jsme se pak tolik nevídali, když nechodila do knihovny, ale já měl z ní radost, že už nežije jen mezi knížkami jako já. O smrti té hrdinky jsme pak párkrát mluvili v naší tajné chodbičce. Dobře si pamatuji, jak jsem jí říkal, že bych stejný jed nepoužil, protože smrt je po něm hodně bolestivá. Místo toho bych si radši umíchal soulitec. To je lektvar, který se používá do různých speciálních přístrojů. Když ho vypije člověk, tak za pár minut ztratí vědomí a do dvou hodin se mu zastaví srdce, takže člověk nejdřív usne a pak ve spánku umře."
	"No a jak jste si mohli všimnout v té vzpomínce, tak to bylo v půli května, kdy jsem se s Lisou viděl po dlouhé době. Nepřišla si půjčit žádnou knížku s příběhem pro mladé kouzelnice. Přišla si pro recept na soulitec. A mně to nedošlo." nato se pan Terces postavil a významně se pomalu podíval na všechny studenty. Daniel jasně slyšel vedle sebe Sayaku jak zalapala po dechu. Pan Terces se trochu klepal, ale přesto pokračoval ve vyprávění. "Došlo mi to druhý den ráno poté, co Lisa nespala ve své posteli a tak jí začli profesoři hledat. O tom jak zemřela jsem nikomu neřekl. Vzpomněl jsem si totiž, že mi řekla, že kdyby se rozhodla zemřít vlastní rukou, tak by nechtěla aby to její rodina věděla. A tak byla od té doby pohřešovaná. Její tělo se nikdy nenašlo. Jenom já jsem věděl kde leží a sám jsem tam už nikdy nešel. Nenašel jsem na to dost sil. V hlavě mi zůstala jen ta vzpomínka, kvůli které jsem, věřte mi, neměl do svých třiceti let klidné spaní. Stále dokola jsem to ve snu viděl, jak jsem tam stál. Moje nejlepší kamarádka prostě přišla, půjčila si knížku s receptem k lektvaru a zase odešla. A já udělal největší chybu svého života - neudělal jsem nic."

kapitola 3 - Příliš mnoho čtenářů

	Několik dalších dnů trávil Daniel tím, že přemýšlel jestli někde není nějaká tajná chodba z Havraspáru na hodiny a zpět, aby nemusel chodit po chodbách kolem dalších studentů a stále jim na obličejích vidět jak si připomínají scénku, kde leží na zemi, zamilovaně svírá Junitovu ruku a zamilovaně na něj hledí. Předpokládal, že během pár dní to přejde, ale bylo to spíš horší. Některé studentky se samozřejmě postaraly o to, aby o tom byli dobře informováni i všichni, kdo exkurzi na ministerstvu neabsolvovali. Daniel tak byl nucen na dění v myslánce stále vzpomínat. Jak už to tak bývá, považoval to za největší trapas svého života. Jednou třeba seděl a říkal si až bude jednou jako dospělý kouzelník pracovat na odboru záhad a přijdou k němu děti ze školy podívat se na myslánku, tak jediná vzpomínka, kterou si vytáhne z hlavy, bude vzpomínka jak drží Junita za ruku a všichni kolem se mu smějí. Jednou se musel v posteli až nahlas zasmát, když se přistihl jak myslí na to, že kdyby držel v ruce láhev soulitce tak by už konečně spolužáci pochopili jak moc mu vadí, když si ho pořád dobírají. Jindy zase šel vrátit knížku do knihovny a přemýšlel o tom, jak moc chápe toho chlapce co si schovával svůj deník do knížky z knihovny, aby si nikdo nemohl číst o jeho trapsech. A tu se najednou Daniel rozhlédl po knihovně a dostal nápad. Pokud si ten kluk schovával notýsek do knihy, ať už do něj psal cokoli, tak ta kniha by tu někde pořád ještě mohla být! Hned vytáhl brk a na roh sešitu si tu myšlenku zapsal tak jako to dělá vždycky, když ho něco napadne, aby na to nezapomněl. 
	A to se samozřejmě jako vždycky stalo. Přišel na to až v pátek ráno na formulích, když vytahoval sešit a uviděl na rohu svojí poznámku. Ten den byl ze čtvrťáků na formulích sám a tak seděl vedle Jamese Colea, třeťáka se kterým chodil na kolej. James byl jeden z nejlepších studentů Havraspáru. Takový, který dělá čest své koleji. Daniel vždy obdivoval jak mu to v jeho hlavě všechno pracuje. Když jste něco nevěděli, vždycky bylo nejlepší nejdřív zajít za Jamesem, než jste to šli hledat jinam. Takhle Henry zjistil která z planet je saturn, Nika zjistila kolik je 6 krát 7, Chelse zjistil kde má spodní díl pyžama a když byl loni v Londýně cirkus a Daisy se Jamese ptala kde je ten šedý kůň s krasojezdkyní, tak jí James bryskně prozradil, že stojí hned za ní. A tak i Daniel zjistil název knihy na který už sám zapomněl a překvapilo ho to jako vždy když viděl Jamese na něco odpovídat "Nevíš jak se jmenovala ta kniha jak si v myslánce půjčil ten malej kluk?" "Sedmero tajemství travního porostu. Proč?" a potom až do konce hodiny rozebírali to co Daniel tvrdil, že viděl. Tedy nutno říci, že ta diskuze byla především o tom, že Daniel říkal jak by to mohlo být zajímavé a James odpovídal, že to je blbost. Přesto ale James nakonec uznal, že si příležitost nedá ujít a půjde se hned o druhé hodině podívat do knihovny, jestli tam tu knihu někde mají. 
	Jak řekli, tak udělali. V knihovně se dozvěděli, že ta kniha už tam bohužel není, protože nebyla používaná a tak jí před pár lety přeřadili do archivu. Obsluha knihovny si však název zapsala a oznámila jim, že knihu přes víkend najdou a v pondělí po obědě ať se staví v kanceláři knihovnice, kde je možné tou dobou objednávky z archivu vyzvednout.
	V pondělí Daniel oběd zhltl velmi rychle, ale moc platné mu to nebylo, protože stejně musel čekat až oběd dojí i James, který mu oznámil, že tajemství té knihy je blbost a že si kuli tomu nenechá zkazit chuť k jídlu. Do kanceláře knihovnice tedy dorazili až se začátkem čtvrté vyučovací hodiny. Hned ve dveřích uviděli, že nejsou sami, kdo čeká na knihu z archívu. Seděli tam ještě tři další lidé. Jakýsi prvák, kterého Daniel neznal, dále Samuel Humming a Sayaka Hitori. Samuel i Sayaka zamávali na pozdrav. S velkým nadšením ho Daniel Sayace opětoval, akorát si přesně ve chvíli kdy zvedl ruku uvědomil, že Sayaka nezdraví jeho, ale svého spolužáka Jamese, který stál hned za Danielem. "Čau Frankie. Od příjezdu jsem tě neviděl" řekl Daniel směrem na prváka ve snaze utajit další trapas. "Já jsem Tristan Grelon a neviděli jsme se nikdy." odvětil pomalu prvák zatímco si Daniela prohlížel.
	Daniel sklopil hlavu a posadil se vedle Samuela. "Na co čekáš Same?" "Sedmero tajemství travního porostu." "Tak to jsme tři." "Čtyři" prohlásila Sayaka, která zdáse poslouchala rozhovor Sama s Danielem. Na to rozhovor utichl a všichni se na sebe významně podívali. Jen James byl stále v klidu a prohlásil "Jednoho to skoro až překvapí kolik lidí se v říjnu zajímá o travní porosty.". Potom bylo znovu ticho a potom vešla knihovnice s knihou v ruce. Zastavila se hned u dveří, podržela knihu před sebou a zkoumavě se na ní zadívala. "Jestli jí teď otevře, tak jsme všichni namydlený" zašeptal Samuel Danielovi a Daniel si uvědomil jak všichni čtyři musí se svými dychtivými pohledy na knihovnici působit jako sochy. "Kontrolovala jsem si záznamy a tuhle knihu si nikdo nepůjčil přes čtyřicet let. Najednou jí chce pět dětí." řekla knihovnice a podívala se přes děti. Poté si knihu znova prohlédla jako by zkoumala proč o ní najednou mají děti zájem. Daniel byl napnutý jako struna. "Dáma má přednost" řekla nakonec knihovnice a rychlým pohybem podala knihu Sayace. Okamžitě byli kolem Sayaky Sam, Daniel i Tristan. V závěsu byl pomalejší James na kterém bylo vidět, že si myslí, že to je blbost, ale naštěstí to neřekl nahlas, protože knihovnice byla stále zde. Sayaka vstala ze židle, poděkovala knihovnici a vykročila směrem ke dveřím. Sam s Danielem se za ní hrnuli jako její ochranka. Sotva vyšli ze dveří, semklo se všech pět do kroužku na krátkou poradu. "Jak jsi to věděl Same?" "Pozoroval jsem toho kluka když jsem šel na záchod" "Tak už ukaž jestli to tam je" žadonil prvák. "Bude lepší jít s tím někam stranou" řekla Sayaka a celá skupina se vydala chodbou ke schodům. Vyšplhali nahoru o dvě patra, poté kousek chodbou, až došli do maličké učebny bez dveří. Tam si konečně mohli sednout na lavičky naproti sobě a Sayaka položila knihu mezi ně na zem. Byl to téměř magický moment. Všichni tam seděli a napjatě hleděli na knihu na kterou tolik dnů čekali, ale nikdo z nich neměl odvahu jí otevřít a odkrýt tak tajemství, které možná ukrývala. "Je to blbost." řekl James a otevřel knihu. 

kapitola 4 - Sedmero tajemství travního porostu

	Uvnitř skutečně nebylo nic o tajemství trávy, ale pouze prostor v němž ležel schovaný starý sešítek. James ho vyndal, otevřel a začal číst. "Zápisník Gabriela Kvarpa o tajemství strážců". "Ty na to nechmatej a ty čti" řekl Samuel, přičemž rukou zastavil pohyb Tristana směrem ke knize. James otočil list a pokračoval ve čtení "Strážcové už určitě něco tuší. Proto vše co o nich vím začnu psát do tohoto zápisníku, kdyby se mi něco stalo, aby se zachovaly všechny informace, které už jsem o strážcích zjistil. Předně tedy shrnu co už o nich vím. Jde o skupinu studentů, kteří si říkají strážci. Vyslechl jsem dva z nich a od té doby jsem objevil ještě další čtyři, ale určitě to ještě nebudou všichni. Určitě tam patří Regmery Mortin, Casablanca Nightwalk a Deniss Terwy. U Waldemara McKinleyho si nejsem jistý a další ještě neznám jménem. Tito studenti se scházejí a podnikají různé akce za nějakým účelem, který jsem zatím nevypátral. Rozhodně ale vždy aspoň jeden z nich je všude kde se něco stalo a někdy dokonce i tam, kde se teprve něco stane. Kdybych o nich nevěděl, tak bych si toho asi nevšiml, ale takhle je vždy evidentní, že tam postávají a snaží se čmuchat okolo všeho. Scházejí se asi na více různých místech, ale skupinově chodí do nějaké tajné chodby ve sklepení. Vchod je naproti třem barevným figurínám, ukrytý ve zdi. Bohužel je téměř nemožné zjistit, jak to otevírají, protože je to dlouhá rovná chodba a já se nemůžu nikde blízko schovat tak, abych měl dobrý výhled. Vím jen, že na sebe kouzlí nějaké kouzla navzájem. Není ale jasné, jestli kouzlí něco ochranného aby se nedali sledovat, nebo jestli tím otevírají ty dveře. Jakmile vlezou všichni jeden po druhém dovnitř, tak se dveře za nimi po chvíli zavřou. Snažil jsem se tam rychle nakouknout, ale už si mně takhle jednou všimli, tak si teď musím dávat mnohem větší pozor. Naštěstí asi netuší kdo jsem. Taky mi připadá, že se teď takhle scházejí míň často. Asi aby ztížili sledování. Snažím se vždy stát blízko nich, ale ještě nikdy jsem nic kloudného nevyslechl. Buď se baví o normálních věcech a nebo se baví tak, že nechápu co si řekli. Zdá se mi, že Casablanca poslouchá Deniss. A možná mají nějakou hierarchii a Dennis je výš." Zde končil první zápis.
	James zvedl hlavu a podíval se na ostatní. Nikdo ale nic neříkal a tak otočil list a četl dál "7.4.1934 - Dnes jsem zahlédl Deniss Terwy, Arnolda Dubota a Waldemara McKinleyho jak čekali přede dveřma opčm, když jsme měli hodinu. Schválně jsem si tedy ve třídě po hodině počkal, abych zjistil co mají za lubem. Bohužel mně Dubot naznačil abych šel ven a tak jsem raději šel, aby to nebylo podezřelé. Nechali si tam mého spolužáka Terryho Terkise. Nevím co s ním dělali, protože Dubot hlídal přede dveřma a tak jsem z chodby nemohl poslouchat. Terkis vypadá od té doby dost smutně, ale nechce se mi ho nějak vyptávat, protože to taky může být jeden z nich a tak bych se prozradil.".
	"12.4.1934 - Arnold večer pořád seděl ve společenské místnosti, tak jsem raději nešel spát a čekal jsem, jestli se něco stane. Hodinu po večerce se vykradl směrem k východu. Okamžitě jsem vyrazil za ním a snažil jsem se ho sledovat. Bohužel se mi na schodech ztratil. Zkoušel jsem tedy procházet celou školou, až jsem zahlédl pár postav u východu na pozemky. Stáli tam ve dveřích a s někým si něco předávali. Taky si s ním třásli rukou, ale víc bohužel nevím. Arnold se vrátil na kolej přede mnou, tak jsem nevěděl jestli můžu vejít aniž by mně zahlédl. Hodinu a půl jsem vydržel čekat před vchodem do koleje. Naštěstí je dnes neděle a tak jsem to mohl dospat."
	Na další straně pokračoval další zápis "27.5.1934 Dnes při obědě jsem zaslechl Denniss jak oznamuje Casablance, že se večer sejdou na posledním setkání před prázdninami. Bylo mi jasné, že zas půjdou do té chodby a že to je asi moje poslední šance ještě něco letos dozvědět. Pravda je, že jsem myslel, že toho už budu touhle dobou vědět víc. Odpoledne jsem si dobře prohlédl ty figuríny, abych pak z úkrytu přesně věděl co kde je. Večer už jsem tam dlouho čekal, než konečně přišli. Bylo jich dokonce sedm, ale na dálku jsem neviděl kdo jsou ti další. Tři z nich si stoupli před figuríny a McKinley na každého z nich použil kouzlo, které jim asi změnilo barvu nebo co. Potom se otevřely dveře a McKinley spolu s dalšíma třemi vešli dovnitř. Vyšel jsem ze svého úkrytu abych aspoň trochu líp viděl. Ti tři co tam stáli stáli přesně před těmi třemi figurínami a byli proměnění ve tři přesně stejně barevné figuríny! Nechápu, že jsem to předtím neviděl. Je to kouzlo, které se ještě čtvrťáci minulý rok na OPČM učili, ale teď už se neučí, protože neni moc šikovný. Je to trik, kdy jeden kouzelník může zamaskovat druhého kouzelníka aby vypadal jako barevná figurína, takže mu pak mudlové neublíží. Kouzlo se zruší tím, že se ten zakletý člověk prostě pohne. Škoda, že my jsme se ho už neučili. Po chvíli se ty tři živé figuríny pohly a staly se z nich zase studenti. Poznal jsem Rafaela Klaga co chodí teprve do třeťáku. Jeden po druhém pak prošli těmi otevřenými dveřmi. Bylo mi jasné, že další šanci už nedostanu a tak jsem se rozběhl přímo za nimi. Naštěstí se nikdo z nich nerozhlédl. Doběhl jsem až ke dveřím a vklouzl do nich ve chvíli, kdy už se zavíraly. Jak jsem tam skočil, tak to cáklo. Stál jsem po kolena ve vodě. Je tam nějaká soustava kanálů nebo co. Vždycky je tam můstek po kterém se dá jít a vedle teče voda. Docela dost to tam smrdělo a byly tam nějaké křižovatky, takže jsem nevěděl kterým směrem mám jít. Trefil jsem to asi dobře, protože po chvíli jsem došel k dalším třem figurínám, které byly zase stejně barevné jako ty venku. Navíc stály na podlaze, která taky měla jejich barvu. Jenže pak najednou se ty figuríny začaly hýbat. Byl to Arnold Dubot a dva sedmáci. Stál jsem před nimi asi metr, když se proměnili zpátky v lidi. Okamžitě jsem začal utíkat zpátky ke dveřím, ale když jsem k nim doběhl, tak byly zavřené. Slyšel jsem strážce, jak za mnou utíkají kanálem a tak jsem musel pokračovat chodbou někam pořád dál. Byly tam další křižovatky a taky to tam víc smrdělo. Na každé křižovatce jsem někam zahnul, aby mně nemohli tak dobře pronásledovat, ale zpětně už vůbec netuším kudy jsem to běžel. V jednu chvíli jsem zase přebíhal jeden proud vody a o něco jsem zakopl. Celým tělem jsem padnul do vody a tak jsem se celý namočil. Podíval jsem se zpátky o co jsem to zakopl a byla to lidská kostra! Udělal jsem okamžitě pozadu několik kroků rukama a zase jsem se zabořil hlavou do vody. Uslyšel jsem hlasy strážců jak mě tam hledali. Slyšel jsem je opravdu blízko, ale bůh ví, jak se tam v těch chodbách zvuky šíří. Vyskočil jsem na nohy a rozběhl jsem se zase chodbou dál. Chodba přestala být jakkoli osvětlená a tak jsem si musel svítit hůlkou. Ani nevím jestli jsem minul další křižovatky, ale běžel jsem jako o život pořád dál a dál. Doběhl jsem k nějakým schodům a po nich už jen kousek suché chodby a konec. Bylo mi jasné, že jde o tajné dveře, které je potřeba nějak otevřít, jenže já nevěděl jak. Ovládala mně panika. Stál jsem tam před těmi dveřmi asi pět minut a pořád jsem se jen klepal. Nechtěl jsem běžet zpátky abych se nedostal strážcům do rány, ale stejně tak jsem nevěděl jak dál. Zhasnul jsem hůlku a sednul  si na zem. Schouli nohy k tělu a snažil se uklidnit. Strážce jsem už naštěstí neslyšel. Skutečně nevím, jak dlouho jsem tam tak seděl. Možná pár minut, možná půl hodiny. Strach postupem času přecházel ve velkou zimu z toho jak jsem byl celý mokrý. Potom jsem se odvážil zase rozsvítit hůlku a prohlížet si ty dveře přede mnou. Na stěně vedle nich byl připevněný papírek. Podíval jsem se zblízka a přečetl větu "prosím ven z kanálu". Potom jsem se postavil proti dveřím a řekl větu nahlas. Dveře se okamžitě otevřely a já prošel ven na chodbu ve druhém patře. Bál jsem se, že mně budou strážci čekat na koleji a tak jsem strávil noc na dívčích záchodech na tomhle patře. Ráno jsem se odebral rovnou na ošetřovnu, protože mi bylo skutečně zle. Sotva jsem tam dolezl. Šaty mi naštěstí přes noc uschly a tak to vypadalo jako když jdu z koleje. Tak tu ležím se zápalem plic a jediné na co jsem se zmohl bylo nechat si přinést Sedmero tajemství travního porostu, abych mohl napsat další zápis." "To vypadá že jsme fakt na něco kápli" prohlásil Samuel, když James dočetl předposlední zápis. "Já vím" řekl pomalu Tristan "kde jsou ty figuríny."

kapitola 5 - Demincus femincus feminucus
	
	"Nejdřív bude asi lepší si to dočíst celé" řekl Daniel a podíval se na Jamese, aby pokračoval ve čtení. A James četl "13.6.1934 - Zdá se, že naposled si půjčuji knihu před prázdninami. Strážci na mně asi nepřišli, protože nikdo z nich mi nevěnoval nějakou zvláštní pozornost. Je pravda, že jsem raději teď moc nevystrkoval hlavu. Během pobytu na ošetřovně jsem se seznámil s páťákem, co mně naučil všechna potřebná kouzla na přeměnu člověka ve figurínu. Během prázdnin se budu snažit napsat pár důvěryhodným spolužákům, abych pak měl v září dost lidí, se kterými se pokusím projít skrz dveře a blíž prozkoumat prostor za nimi. Doufám, že mezi mými spolužáky není nikdo, kdo by patřil ke strážcům. O tomhle zápisníku jim každopádně radši říkat nebudu. Snad budu mít štěstí.".
	James tajuplně prolistoval stránky notýsku, aby dal všem najevo, že jde o poslední zápis co do něj chlapec napsal. Daniel vážně zvedl hlavu a podíval se na Sayaku, ale ta se při pohledu na něj zasmála, protože James v tu chvíli rychle zaklapl knihu a Daniel leknutím nadskočil. Tristan vstal a řekl "Tak pojďte za mnou. Ukážu vám, kde jsou ty figuríny." Samuel byl hned na nohou a Sayaka za ním. Daniel se podíval na Jamese, se kterým původně přišel. James se podíval na něj a řekl "Vzhůru za tajemstvím strážců stoky".
	Tristan je vedl po hlavních schodech stále níž a níž. Už byli ve sklepení a procházeli ho sem tam. Když už jedním místem prošli potřetí, Samuel se zastavil a velmi nevraživým pohledem se podíval na Tristana. "Ale fakt sem je tu někde viděl. Všechny tři sochy!" "Mají to být figuríny" odpověděl Daniel. V tom se zpoza rohu vynořila ruka Sayaky a ukázala jim ať jdou za ní. Vstoupili do chodby, která byla shodná s chodbou v zápisníku. Dlouhá rovná chodba ve které zhruba uprostřed se nacházel výklenek a v něm stály tři barevné figuríny. Červená, zelená a modrá. Před každou z figurín bylo volné místo pro člověka. Naproti nim, kde Daniel předpokládal tajné dveře, byla zeď, která vypadala úplně stejně obyčejně jako zdi okolo. "Pokud to jsou dveře, tak je asi dlouho nikdo neotvíral" prohlásil Samuel, který si zeď taky ve stejnou chvíli prohlížel a přejel po ní prstem. Poté si špinavý prst utřel do hábitu a zívnul. Daniel se ohlédnul zpět a uviděl Sayaku, jak stojí těsně před figurínou a zvědavě jí kouká do očí. Zdálo se, že i figurína kouká do očí Sayace. Tristan chodil kolem zdi a poklepával na ní hůlkou, ale moc velké výsledky to nepřineslo, protože místo kde měly být dveře přešel několikrát a zvuk klapání se nijak nezměnil. 
	"Jak sis vlastně všimla, že tam ten kluk ten notýsek schoval?" řekl Daniel směrem k Sayace. Sayaka se na něj otočila, ale jenom se usmála. "A ty Frankie?" "Já jsem stál na konci davu. Neviděl sem co se děje u stolu a tak sem koukal na toho kluka.". "Otázkou zůstává" řekl Samuel kdo tady bude znát kouzlo na proměnu člověka ve figurínu, když se už 50 let neučí.". "Někdo, kdo studoval před více než padesáti lety" odpověděl James. Zítra zajdem za Glantheusem. My máme se Sayakou třetí a čtvrtou hodinu opčm, tak to zařídíme a na pátou hodinu se tu všichni sejdem." "Pokud to bude vědět" pronesl Samuel. "Hlavně to ale nikdo nikomu už neříkejte" ozval se Tristan. "Jasně šéfe." prohlásil James "Necháme si tu stoku jen pro sebe.". 
	Potom se rozešli. Usnout se Danielovi podařilo až pozdě v noci. Furt myslel na to co v chodbě objeví, jestli tam ještě jsou kosti a jestli už Sayaka ve své ložnici v Mrzimoru spí a nebo ještě ne.
	Další den vstal docela brzo a dvouhodninovka kouzlených tvorů utekla docela přijemně rychle. Horší bylo potom vydržet dvě hodiny volna, než přišli Sayaka s Jamesem. Sayaka však do chodby k figurínám dorazila s Henry Lucasarem. "James trénuje." řekla Sayaka. Daniel se na Henryho díval poněkud nevraživě a tak s ním Sayaka zase odešla na konec chodby. Daniel dělal jako že sleduje přicházejícího Tristana, ale ve skutečnosti sledoval v dálce Henryho se Sayakou. Dokonce se zdálo, že Henry chytl Sayaku za ruku. Pak se ale Henry vydal na cestu pryč a místo něj se zpoza rohu vynořil James. Došel až k nim a řekl "Je to blbost, ale zaklínadla jsou deminicus, femincus a feminicus. Glantheus mně to první naučil. Snad ty další zvládnem". "Kdo nám udělá sochu?" zeptal se Samuel a podíval se na Tristana. Tristan ale zavrtěl hlavou. "Dělej Frankie" řekl Daniel. "Stejně bys to asi nezvládl kouzlit.". Tristan ale zakroutil hlavou a tak si před červenou figurínu stoupnul Samuel. "Umím jen zelenou" prohlásil James a soustředěně se zadíval na Samuela "dej si hůlku do kapsy a stůj jako ta figurína." pak na Samuela namířil hůlku a pronesl zaklínadlo "Deminicus!". Nestalo se nic. "Deminicus!". Zase nic. "Aspoň víme proč se to v obraně přestalo vyučovat." prohlásil Tristan. "Třeba je tu vlhko." prohlásil Daniel, ale asi to řekl spíš jen aby to vypadalo jako že rozumí kouzlům. "Deminicus!" zkusil znovu James a tentokrát to zabralo. Samuelovi začaly zelenat vlasy, potom čelo, potom nos, ale potom zase nos nabral původní barvu a čelo a vlasy také. "Pohnul ses." řekl James. "Sakra Cole. Jestli to poděláš a udělá to ze mně žábu, tak si mě nepřej!". Pak se ale zase narovnal, dal ruce podél těla a James znovu kouzlil. "Deminicus!". Samuel začal zase zelenat. James na něj pořád mířil hůlkou ze které jakoby vycházely nezřetelné paprsky. Když měl Samuel hlavu úplně zelenou, sklopil James hůlku trochu dolu a Samuelovi začalo zelenat tělo. Samuel vypadal maximálně soustředěně. "Já sa čudujem, že sa nebojí." řekla Sayaka. "A čeho jako? Co by mu asi tak žabák mohl provést?" zeptal se Tristan. Samuel už byl skutečně celý zelený a nejen to. I rysy jeho obličeje a vlasy se jakoby vytrácely a celá jeho postava nabrala přesně stejný vzhled jako dřevná figurína za ním. Chvíli tam všichni tři stáli a sledovali ohromeně dokonalost té přeměny. "Píchnem do něj hůlkou ať zjistíme jestli cítí bolest" řekl Tristan. "To by sis zkusil jen jednou saláte!" prohlásila zelená figurína a v tu chvíli se z ní stal zase Samuel Humming. Chvíli ho pak museli přesvědčovat, aby byl ochotný k dalším experimentům. Být figurínou, která se nesmí hnout je zdá se namáhavější, než by se na první pohled zdálo, pomyslel si Daniel. Kouzlo pak trénovali asi hodinu. Danielovi šlo kouzlení dobře. Dokázal už zvládnout všechny barvy, kromě té červené, kterou zvládl jen do pasu. James zvládnul sice červenou, ale už ne modrou. Samuel se nenaučil nic, protože celou dobu jen dřevěně stál a každou chvíli klel - tedy nikoli kouzlo, ale prostě jen tak. Tristan také neuměl nic. Asi proto, že to byl jen prvák a nebo taky proto, že ho trénování přestalo bavit po první čtvrt hodině. Sayaka zvládla zelenou barvu a modrou hlavu. Docela jí to ale šlo. Jen to přišlo Danielovi jako škoda, že pořád koukala jak to dělá James a vůbec ne jak to dělá on. "Už můžeme udělat všechny tři!" řekl Daniel "Pojďte to zkusit".
	První byl na řadě Samuel. Toho zaklel Daniel s Jamesem dokonce ve dvojici na zelenou barvu. Pak se před druhou figurínu postavila Sayaka. Daniel jí chtěl začarovat, ale tam zrovna měla stát červená figurína, kterou přecijen nezvládal. Přesto chtěl udělat dojem a tak začal kouzlit. "Femincus!". Jak tak na Sayaku mířil, tak si uvědomil, že si jí vlastně nikdy neměl možnost takhle dobře zblízka prohlédnout. Pomalu ukazoval na jednotlivá místa jejího obličeje a sledoval, jak jí červenají vlasy a kůže na hlavě. Všiml si, že má na tvářích sotva viditelné pihy. V tom mu došlo, že ostatní kolem něj nejspíš dobře vidí, jak důsledně si Sayaku prohlíží. Cítil, jak se potí a zrychlil pohyb ruky s hůlkou. Letmo se podíval Sayace do očí. Dívaly se přímo před sebe. Buďto si ničeho nevšimla a nebo se snažila nehýbat, aby kouzlo vyšlo. Daniel zase sklopil oči a pokračoval v přeměně hrudníku. Sayaka už měla ruce i krk celé červené. V tom se Daniel zaměřil na její hrudník a náhle se podivil, když viděl jak se její dívčí tvary kouzlem mění na hladkou figurínu. A v té chvíli se vedle Sayaky začala figurína Samuel otřásat smíchy. Nejdřív se jen tak třásl jak zadržoval výbuch smíchu, ale když už se stejně začal měnit v člověka, tak to nevydržel a začal se smát nahlas a ukazovat přitom rukou na Daniela, neboť nebyl schopen vydat slova, kterými by svůj smích vysvětlil. Zdálo se však naštěstí, že James, Sayaka, ani Tristan Danielův výraz nezpozorovali, protože Samuelův smích nesdíleli. Samuel už už chtěl ostatním vyprávět jak se Daniel na Sayaku díval, když jí měnil hrudník, ale James řekl "Nesměj se a drž, nebo se dovnitř nedostaneme nikdy." a tak se Samuel zase uklidnil a stál, aby ho mohl James kouzlem deminicus zase proměnit na zelenou figurínu. Hned poté vzal James taky Sayaku. Další přeměna se trochu protáhla, protože James s Danielem museli přesvědčit Tristana, že bude lepší, když se nechá přeměnit, protože dovnitř by měli jít starší studenti a on by navíc nemohl znova přeměnit někoho, kdo by se třeba pohnul. Tristan se nakonec dal umluvit. Zaklínal ho Daniel, protože přeměnu na modrou zvládl jen on. Šlo to už naštěstí dobře. Dokonce na první pokus se dostal až k nohám. Když byl už u kotníků, tak za sebou slyšel zvuk sunoucího se kamene, jak se otevíral tajný vchod. Stálo ho mnoho úsilí, aby místo ohlédnutí pokračoval v přeměně Tristana, dokud nebyla celá hotová. Potom teprve se otočil a spatřil Jamese, jak stojí před vchodem do nějaké chodbičky a mžourá dovnitř. 
	"Jeden z nás tu musí zůstat aby případně zaklel někoho, kdo se pohne." řekl James. "Tak tu počkej. Já jdu dovnitř." řekl Daniel, který si nedovedl představit, že by nepokračoval v takovém dobrodružství, když už byl tak blízko učinit veliký objev. Uvnitř skutečně tekl nějaký potůček a kolem něj vedla lávka, která byla jen těsně nad jeho hladinou. Daniel udělal dva kroky a ocitl se na lávce. Rozhlédl se vpravo a pak vlevo. Chodba byla v obou směrech nějak jemně nasvícená. Jako kdyby stěny vydávaly světlo, které umožňovalo lidem procházet chodby, aniž by museli nést vlastní světlo. Daniel se podíval ven na Jamese. Ten stále stál za prahem tak, aby zůstal venku, kdyby se dveře najednou zase zavřely. "Tak já půjdu třeba tudy." ukázal rukou nalevo. "Dobře. Mrkni se co tam je a hned se vrať" řekl James. Daniel mávl rukou jako že rozumí. "Hepčí!" ozvalo se za Jamesem a dveře se okamžitě zabouchly.

kapitola 6 - Strážci bahna

	Daniel stál stále přímo v místě, kde věděl, že jsou dveře, ale zase už tam žádné dveře nebyly vidět. Přemýšlel o tom kdo kýchnul. Bylo to docela jemné kýchnutí. Nakonec se Daniel usmyslel, že to mohl být vlastně kdokoli z těch tří. Pokud to byl Samuel nebo Sayaka, tak bylo vše v pořádku, protože James by je zase obratem přeměnil do figurín. Ale pokud zakašlal Tristan... Daniel se zamračil. Přitiskl ucho ke zdi, ale nic skrz neslyšel. Podíval se znova na obě strany chodby v níž nyní stál a pak se pustil tím směrem co ukázal Jamesovi. Šel pomalu a pořád myslel na to, co všechno ho tu teď může potkat, když je tu zavřený. Bál se, aby se neztratil, ale také ho uklidňovalo to, že si ze zápisníku pamatoval, že odsud vedou i jiné východy. Po chvíli došel na křižovatku. Rozhlédl se zase dopředu i vpravo. Potom se chvíli díval za sebe, jestli už dveře nejsou otevřené, ale nebyly. Vydal se tedy po můstku přes kanál do prava. Na další křižovatce do leva, potom znovu do leva a potom do prava. Potom snad rovně. Najednou si uvědomil, že si vlastně úplně jistě nepamatuje jak kde odbočil. Na další křižovatce šel určitě do prava a za ní objevil nějaký jiný průchod. Tedy průchod někam, kde nevedla žádná stoka a vedle toho průchodu byly tři barevné dlaždice - zelená, červená a modrá. Daniel se zaradoval. Tohle muselo být místo, kde strážci dělali další figuríny. Ještě jednou si kachlíky prohlédl a pak strčil hlavu do průchodu. Průchod se rozděloval na dvě chodbičky, které se ale zase hned spojovaly a vstupovaly do nějaké místnosti. Daniel se otočil a vyrazil chodbou podél vody zpátky ke dveřím. Tedy, alespoň tam kde předpokládal, že se vrací ke dveřím. Na první křižovatce šel po paměti rovně. Po pár krocích však za sebou zaslechl jak někdo křičí jeho jméno. Musel to být Jamesův hlas, ale zněl dost potichu. Daniel se otočil a pak chvíli poslouchal, jestli někde neuslyší ještě jiný zvuk. Napadlo ho jestli tu v těch chodbách něco nežije a aby se to teď za ním nepustilo. Pak si ale řekl, že asi příliš často sní o dobrodruzích co v příšeří starých chodeb mordují přerostlé hady. "Tady jsem!" zakřičel Daniel jako odpověď. Hlas z dáli se znovu ozval "Danieli! Vrať se!". Hlas byl furt stejně tichý, ale bylo slyšet, že přichází zezadu a zprava. Daniel se tedy vydal tou chodbou a když dorazil na další křižovatku, tak zakřičel "Kde jsi Jamesi?". Chvíli bylo ticho, ale pak se hlas znovu ozval "Jsem u dveří a jednu nohu mám venku. Jestli mně to tu s tebou zavře, tak prozradím Aquarinovi, že jsem ti radil při písemce z astronomie.". Daniel se usmál a vyrazil směrem odkud slyšel Jamese. Na další křižovatce měl dojem, že si směr pamatuje a tak rovnou zabočil. Brzo nato už skutečně uviděl Jamese jak stojí v chodbě a jednu nohu má venku. "Rád tě vidim" řekl Daniel, když za Jamesem prošel dveřmi zpět na školní chodbu. Jakmile byl venku, tak zelená figurína natáhla ruce a začala se měnit v Samuela. Brzo nato se pohly i zbylé dvě figuríny a nabraly zase své lidské podoby. "Tristan zakašlal." řekl James "Musel jsem narychlo trénovat modrou, ale nakonec to zvládla rychleji Sayaka, tak zaklela Tristana a já pak zase jí.". Daniel se chtěl zeptat jestli Tristan je tady Frankie, ale promluvil Samuel, který řekl, že největším hrdinou je tady on, protože vydržel bez pohybu stát jako dřevo celou tu dobu co se ostatní náramně bavili. 
	Potom už Daniel ostatním vyprávěl co uvnitř viděl. "Je to skutečně celé velké vodovnodní bludiště." zakončil své vyprávění Daniel "Budeme potřebovat ještě pár lidí, abysme to tam mohli vklidu prozkoumat.". "Já už jsem to řekl několika spolužákům" řekl Tristan "Jistě nám rádi pomůžou.". Sayaka se na něj s úsměvem podívala a řekla "A nebol jsi to ty, kto včera hovoril ať o tom nikomu nehovoríme?"
	Dohodli se, že Tristan přivede dva své spolužáky a Sayaka přivede Henryho Lucasara. Další pokus o vstup do labyrintu pak provedou další den večer po páté hodině, protože kromě Tristana dřív nikdo nemohl. Až do dalšího domluveného srazu u figurín se nic významného nestalo, krom toho, že Nika Alkenská u Daniela vyzvídala odkud že to tak smrdí. 
	V dohodnutý čas se všech osm lidí sešlo před třemi figurínami. Tristan vytáhl z batohu něco šedivého, co vypadalo jako nějaká useknutá ptačí noha a rezolutně prohlásil, že je zapotřebí aby všichni přísahali na ptačí tlapku, že nikde nic nevyzradí, jinak že není možné aby pokračovali dál. Sayaka řekla "Jednak mají vtáci pařát a nie ťápku a jednak by bolo asi lepšie prísahať na památku Gabriela Kvarpa. Nech už to bol ktokoľvek". Na to Henry vytáhl z batohu knížku a z ní další knížku. Daniel se chtěl zeptat jakto, že má Henry sedmero tajemství u sebe, ale pak si řekl, že mu to asi Sayaka ukazovala, když ho přemlouvala ať dnes příjde.
	Jakmile všichni přísahali na Kvarpův zápisník, tak Samuel vysvětlil nováčkům jaký je princip otevření průchodu a co se tedy od nich očekává. Oba prváci z toho moc nadšení nebyli, ale stoupli si před figuríny a nechali se proměnit. Sayaka jako první proměnila Henryho v modrou figurínu a nabídla se, že dnes zůstane zde. Do chodeb se tak vydal Daniel spolu se Samuelem, Jamesem a Tristanem. Výpravu vedl Daniel, který jim chtěl ukázat další dlaždice, kde strážci dělali figuríny. Po pár chybných odbočeních se mu povedlo celou výpravu úspěšně dovést k cíli. "Tady se teda musí udělat další tři figuríny" řekl když ostatním ukazoval místo vedle průchodu. "Tak jdem na to." řekl James a hned mohl začít se Samuelem, který si stoupl na zelenou dlaždici. Daniel začaroval Tristana na Modré a pak ještě Jamese na červené. Přestože nastražil uši, nikde nic neslyšel. Čekal, že se ozve nějaké cvaknutí, které by mu napovědělo kde hledat. Všude však bylo naprosté ticho, až na jemné šumění protékající vody. Daniel udělal pár kroků do průchodu, ale pak se zase vrátil, protože si uvědomil, že kdyby se s ním teď něco stalo, tak by nebyl nikdo, kdo by to ostatním řekl. "Zajdu se podívat ven, jestli se tam něco změnilo a taky jim řeknu jak jsme na tom" řekl Daniel k začarovaným spolužákům, i když si vlastně nebyl tak úplně jistý, jestli ho slyší. Pak se vydal chodbami zpět k průchodu. Ten byl stále otevřený a tak jen Daniel přišel k němu a vyšel ven z labyrintu. Venku uviděl prváky, jak sedí na zemi opření o figuríny a znuděně sledují dění vedle sebe. Daniel se otočil směrem kam koukali a téměř se mu zastavil dech. Kousek dál v chodbě stála Sayaka, opřená zády o zeď a hleděla si z naprosté blízkosti do očí s Henrym, který se zdi dotýkal nataženýma rukama opřenýma vedle Sayačiných ramen. 
	Sayaka otočila hlavu na Daniela a pronesla "Tak čo?". "Prváci se hnuli, ale dveře se nezavřely, tak jsme si dali chvíli pauzu." řekl Henry. Daniel neměl chuť něco vysvětlovat a tak jim od dveří jen pokynul ať jdou s ním dovnitř a zalezl zpátky do chodby. "¨Zdá se, že ty druhé tři figuríny zajistěj aby se dveře nezavřely" řekl Daniel, když už se mu zdálo, že cestou chodbami moc dlouho mlčí. Nikdo mu na to nic neřekl. Záhy došli ke třem figurínám. "Zdá se, že se odsud dají ty dveře otevírat na druhou stranu" řekl Daniel. Na to se figurína James oklepal a proměnil v člověka. Hned po něm to samé udělali i oba ostatní. Tristan si klekl a protahoval si ztuhlé tělo. Poté proběhla menší porada. Dohodli se nejdříve ověřit, zdali je dveře možné skutečně otevřít figurínami zevnitř a potom se vydali zkoumat tajmeství průchodu, který zde byl. Jediný, kdo prosazoval, aby nejdříve prozkoumali systém stok byl jeden z prváků, ale dal si říct poté, co ho Tristan klepl hůlkou přes čelo. 
	Tak se skupinka sedmi studentů vydala do úzké chodbičky. Ta se naštěstí záhy rozšiřovala na jakousi rozlehlou místnost. Dalo se jít buď kupředu a nebo zpět nahoru po schodech. Nejdříve se vydali prozkoumat místnost. Zdi byly laděny do zelena tak jako jinde ve sklepení. Stále zde bylo to jemné světlo, které umožňovalo člověku vidět kolem sebe a taky obrysy vzdálených objektů. Po obou stranách místnosti byly zdi, ale vepředu místnost končila jakousi dírou. Tedy prohlubní hlubší, než je výška Bradavického hajného Hagrida. Dole byla vidět udusaná hlína. Daniel i ostatní se zastavili na konci podlahy a mžourali do šera na druhé straně. Byla tam vidět nějaká dřevěná zeď na kamenné podezdívce. Náhle uslyšeli zdola kroky. Podívali se napravo odkud se berou. Zpod místa na kterém stáli se vynořil jeden z prváků. Vyšel do prostoru s hlínou a díval se na ně. "Co tam děláš Ashi?" řekl Tristan. "Dá se tu dojít, když se jde vprostřed cesty středem nahoru a pak pomostu do prava." odpověděl prvák a vydal se na cestu skrz místnost. Po chvíli ohlásil "Je to bahno. Jsem v tom až po kolena.". "V pořádku, pokračuj." volal na něj Tristan "My tě odsud jistíme.". Na to se druhý prvák zasmál. Záhy už byl Ash na druhé straně místnosti. "Je tu zas kámen a nahoře jako jste vy je dřevěná zeď!" volal na ně Ash přes bažinu. Daniel se rozhlédl a všiml si, že na levé straně tohoto parapetu je jakýsi výstupek a na něm jsou čtyři kameny natřené na červeno. "Takže tady se scházeli strážci stoky." prohlásil James "Tomu říkám objev.". Všichni pomalu přestali věnovat pozornost prvákovi na druhé straně a vydali se dál zkoumat okolí místnosti. "Možná, že to byl klub baheních zápasů." řekl Samuel, který ještě stále sledoval prváka, ze kterého byla na dálku vidět jen půlka těla. "Pořád mně jistíte?" křičel prvák z druhé strany. "Ne." odpověděl mu Tristan "Teď už jdeme zkoumat kam to tu ještě vede.". Prvák z druhé strany křičel něco sprostého, ale nebylo tomu moc rozumět, protože Daniel se už vracel ke dvoum chodbičkám, kterými vešli dovnitř. Šel levou chodbičkou a když byl na místě, kde se zase spojovaly, tak přešel doprostřed a stoupal po schůdcích vzhůru na nějakou vyvýšeninu, kde bylo dokonce zábradlí. Osvětlení tam bylo lepší, ale jinak tam nebylo vcelku nic. Jen podlaha byla různorodá. Některé kameny byly natřené modrou barvou, takže tvořily jakousi klikatou čáru skrz místnost. Obrazec nebyl nijak souměrný. Skoro jako když si dítě kreslí na zem křídou silnice. Daniel přešel na druhý konec místnosti a prohlédl si obrazec ještě opačně. Všiml si, že vpravo od vchodu je kus malovaný červenou barvou. To tam s ním byli už Samuel a James. "Poďte sem!" ozvala se zespoda Sayaka. Všichni tři sešli zase dolů a poté vstoupili do místnosti nad bažinou. Sayaka s Henrym stáli na červených kamenech a Sayaka gestikulovala ať jdou blíž. "Pozrite sa na toto!" nadšeně volala Sayaka zatímco se k nim blížili. Daniel si uvědomil jak moc se mu líbí její výslovnost. Povídala větu za větou a Daniel si myslel, že by její hlas mohl poslouchat klidně celý den. Pak ale mu došlo, že vlastně vůbec nevnímá co jim Sayaka říká. Každopádně přitom ukazovala na Henryho nohy. Daniel se podíval blíž a uviděl, že Henry nestojí na červeném kameni. On dokonce nestál na ničem. Zkrátka visel ve vzduchu pár centimetrů za okrajem. Daniel zvedl hlavou a nadšeně zvolal na ostatní "Tady je nějaká neviditelná podlaha nebo co!". Všichni se na něj tak překvapeně podívali, že mu až došlo, že to asi bude to co jim Sayaka tak nadšeně právě sdělila. Henry se k nim otočil zády a pomalu opatrně sunul nohu kupředu. Vypadal skutečně nervózně, ale Daniel se mu ani trochu nedivil. Dosunul nohu tak daleko, jako by udělal celý krok. Pak k ní přisunul druhou nohu a znovu opatrně vykročil dopředu. Tentokrát už rychleji. Tak udělal druhý krok a pak třetí. Potom se otočil na ostatní a usmál se. Udělal ještě čtvrtý krok, načež jako kdyby podlaha pod ním zmizela. Protočil se ve vzduchu a dopadl zádama do bláta. Daniel se tak moc snažil natáhnout k němu aby mu při pádu nějak pomohl, že byl od bláta postříkaný v obličeji. "Je ti dobre?" strachovala se Sayaka. "V pohodě."  řekl Henry, který ležel celý v blátě a koukala mu ven jenom hlava. Poté vstal, trochu se pokusil zklepat ze sebe bláto a vyrazil do prava k východu. Za chvíli už zase stál nahoře vedle nich.
	"Myslím že nám tu je všem jasné, že ta neviditelná podlaha někam vede. Jen se musíme naučit po ní přejít." pronesl významně Daniel. "Myslím, že si tím zpestřovali ty bahení zápasy" prohlásil Henry, ze kterého mezitím Sayaka rukou sundavala bahno a odhazovala ho zpět do prohlubně. Skupina nebyla úplně jednotná. Prváky víc lákalo prozkoumat celý systém podzemního labyrintu. Nakonec se rozhodli, že budou celý komplex zkoumat několik dalších dní a dohodli si časy, kdy se budou scházet u vstupních dveří. A tak každý den znovu zaklínali trojici lidí na figuríny, procházeli dveřmi a druhá skupina zase dělala figuríny na druhé straně, aby se mohli všichni dostat dovnitř. Uvnitř se pohybovali po skupinkách. Prváci s Samuelem chodili zkoumat tunely vodovodního komplexu a každý den objevili několik nových východů do hradu. Papírek s heslem byl však pouze u toho východu, který použil tenkrát Gabriel Kvarp, když prchal před strážci. A co víc - tajné dveře bylo možné otevřít heslem jen zevnitř, takže na průchod do komplexu museli i nadále používat zeď naproti třem figurínám. Daniela stále nejvíc zajímala místnost s neviditelnou podlahou. Nosil si s sebou vždy druhé špinavé oblečení do kterého se převlékal uvnitř. Potom pomalu tápal nohami po podlaze a hledal, kudy cesta pokračuje. Pořád dokola však padal dolů, takže bláta měl na sobě víc, než oblečení. Po dvou dnech už však věděl, že podlaha pokračuje zatáčkou vpravo a pak je třeba zabočit vlevo a jít 7 kroků dopředu, než se dojde na místo, kde zase podlaha někam zahýbá. Sayaka s Henrym měli u sebe Kvarpův zápisník a tak v době, kdy nebyli v komplexu, tak ho dokola pročítali a snažili se o Kvarpovi někde něco objevit. "Asi prostě po prázdninách štěstí neměl." prohlásil Henry, když mu v pátek při vstupu do komplexu Sayaka znovu opakovala závěr zápisníku. "Třeba se vůbec Kvarp nejmenoval Kvarp" řekl James "Vysvětlovalo by to proč o něm není nikde zmínka. Navíc vůči strážcům byl maximálně opatrný, takže proč by svůj zápisník podepisoval svým skutečným jménem.". "Ono nakonec může být dobře, že se s ním něco stalo, protože jinak by si zápisník odnesl na konci studia ze školy a my bychom neměli šanci nic objevit." řekl Samuel. 
	V sobotu měli na průzkum komplexu celý den, ale už nějak nebylo co zkoumat. Všechny chodby vodovodu měli prochozené a Daniel přestože neviditelnou podlahu zkoumal s Henrym a se Sayakou stále nebyli dál, než pár kroků za další zatáčkou, kde však cesta nepokračovala ani na jednu stranu. Daniel se zrovna nahoře chystal na další průchod a Henry, sedící dole v blátě si otíral špínu z obličeje, když přišel James s papírkem v ruce. Stoupl si na začátek podlahy a soustředěně sledoval papírek, který teď držel oběma rukama před sebou. Šel kousek dopředu, pak se natočil do prava a pokračoval přesně osm kroků rovně. Potom se zase otočil, udělal pár kroků a zase. Stále s výrazem maximálního soustředění jak pozoroval papír ve svých rukách. Někdy se po chvíli otočil a někdy jen udělal pár kroků bokem a pokračoval rovně. Chvílema se také rozhlédl do všech rohů místnosti, aby si ověřil, jestli má dobrý směr. Nakonec došel skutečně až na druhou stranu blátivé haly a otočil se zpátky na užaslou skupinu, která ho pozorovala z druhého břehu. Přestože byl daleko, viděl Daniel docela jasně, jak se na ně usmívá. "Ta modrá podlaha tam nahoře, to je plánek té neviditelné podlahy. Jenom je to zrcadlově obráceně a menší." zakřičel James na vysvětlenou. Všichni se zaradovali. James se pro ně vrátil a vyrazili jeden za druhým přesně v Jamesových šlépějích. Jeden krok však James udělal aaž moc dlouhý a tak spadl rovnou do bláta. Plánek se munaštěstí nezašpinil a za chvíli už stál zase nahoře u skupinky. "Příště půjde první Black. Tomu už to bláto nevadí." prohlásil James, ale zase si stoupl dopředu a pokračoval ve vedení skupinky. To co bylo na druhé straně nebyla dřevěná zeď, ale řada dveří jedny vedle druhých. Když došli na konec plánku, tak stáli přímo naproti jedním z nich. James ztěžka zmáčkl kliku a prošel do další místnosti. Místnost byla ze tří stran ohraničená zdí, akorát uprostřed nahoře na stropě byla díra 3 krát 3 metry. Daniel se postavil přímo pod díru a díval se nahoru. Zdálo se, že tam je další místnost, protože nebylo vidět zdi, které by prostor ohraničovaly. Ve spodní části nebylo nic, Jen podlaha a pár schodů, které ale byly vedle sebe a tak nikam nevedly. Sayaka přišla k nim, poté se otočila na díru ve stropě a zase ke schodům. "Budeš mně muset vzít na ramena." prohlásil rezolutně Tristan směrem k Samuelovi. "To víš." odpověděl Samuel "A ty pak vezmeš na ramena Jamese, James Henryho a jsme skoro nahoře". "Henry ty si mi hovoril o tom kúzle na přenášení predmetov co vás učil ten Accent.". Daniel se podíval na Henryho, stejně tak jako ostatní. Henry si prohlédl bloky schdů vedle Sayaky a taky díru ve stropě "To je fakt. To by mohlo jít.". Na to si stoupl pod díru, ještě jednou se pohledem vzhůru ujistil, že stojí přímo pod ní a z pod pláště vytáhl hůlku. Se soustředěným výrazem jí namířil na schody a pronesl zaklínadlo "Acilux!". Blok schodů se s velkým skřípáním začal sunout, až se postupně vznesl a blížil se potichu vzduchem k Henrymu. Henry už přesně věděl, že musí udělat právě jeden krok vzad, aby uhnul letícím schodům z místa, kde se chystaly dosednout zase na podlahu. Stejným způsobem, i když stále s větší citlivostí přesouval Henry další bloky schodů. Někdy přivolal nejdřív masivní krychli, na kterou vylezl a teprve na ní pak přivolal blok schodů. Snad jsem se měl na hodinách formulí občas zastavit pomyslel si Daniel, když sledoval Henryho při práci. "To ti nevyjde." prohlásil James, když Henry stěhoval další blok. Henry se zastavil, poodstoupil a pohledem si změřil vystavěnou stavbu. Bylo to tak. "Fajn." řekl Henry a kysele se usmál "V tom případě jdem spát a zítra se sem vrátíme. Teď se musí asi půl hodiny čekat, než ty kvádry přestanou držet při sobě a pak teprv se daj zase šoupat". "V tom případě pokračujem pozítří." řekl Daniel "Zítra se jde do Prasinek."

kapitola 7 - nezvaní návštěvníci

	Další den se šlo skutečně do Prasinek. Daniel neměl s kým jít a tak myslel, že by mohl jít se Sayakou, Henrym, Samem a Jamesem a cestou mohli rozebírat co asi bude nahoře v další místnosti. Jenže jak přišel k východu ze školy, tak uviděl, že Sayaka a Henry už prošli přes školníka Filche, který dětem kontroloval povolení k návštěvě vesnice. Daniel se rychle zařadil do fronty studentů čekajících na odbavení, ale nacpali se tam také dva druháci, kteří si sehnali formulář na výlet a pak si do něj navzájem napsali podpisy rodičů. Filch se začal strašně vztekat a dokud nepřišla profesorka McGonagallová, tak odmítl kohokoliv pustit ven. Jakmile to šlo, rozběhl se Daniel k Prasinkám, aby dohonil Henryho a Sayaku. Po chvíli je na cestě uviděl. Nespěchali. Pomalu se blížili se k vesnici a drželi se za ruce. V Danielovi to hrklo. Zůstala v něm jen malá naděje. Jestlí jí ten všivák nedá pusu, tak mám pořád šanci, pomyslel si. Zpomalil svůj běh a vydal se za nimi jakoby nic. 
	Cestou přemýšlel o tom co vlastně k Sayace cítí. Kdyby se ho někdo zeptal, asi by mu řekl, že jí miluje. Jenže vždyť on vlastně ani nevěděl jak to vypadá, když je do někoho zamilovaný. Nakonec se stejně shodl na tom, že by na tu otázku odpověděl vyhýbavě, protože každý, kdo se ho na to mohl zeptat, tak by se mu po takové odpovědi vysmál. Když pomýšlel na to co by odpověděl, kdyby se ho ptala přímo Sayaka, tak sledovaná dvojice zašla dveřmi ke třem košťatům. Daniel jim dal chvíli náskok, aby nepojali podezření a pak jako náhodou vešel dovnitř. Bohužel rovnou ve dveřích se s nimi potkal. "Jej, to je náhoda." řekl nevždy přesvědčivě. Sayaka s Henrym na něj pokývli a zastavili se ve dveřích. Danielovi naštěstí v zápětí došlo, že nečekají na to co jim poví, ale na to až jim uhne. Daniel ustoupil a dvojice vyšla ven na ulici. Teď se za ruce nedrželi! Třeba jí jen byla zima na ruku a tak se chytila Henryho. A nebo se třeba báli, že uklouznou. Koneckonců počasí by tomu odpovídalo. Podzim byl velmi studený. Sníh sice ještě nebyl, ale hodně pršelo a některé kaluže přes noc zamrzly. Daniel pozadu vešel dovnitř do hospody, ale stále zůstával hlavou venku. Jakmile zahnula dvojice za roh, tak zase vypochodoval ven. Za dveřmi potkal Isaaca Jernoma, který se plížil podél stěny budovy. "Co tu děláš? Vždyť jsi v prváku!" řekl mu Daniel. Isaac se zatvářil jako přistižený kapsář, ale nevydal ze sebe slovo. Daniel však neměl čas s ním cokoli rozebírat. Musel rychle pokračovat za roh aby neztratil stopu sledované dvojice. Na jednu stranu si uvědomoval, že není úplně čestné Sayaku takhle pronásledovat, ale na druhou stranu si říkal, že jí alespoň nemusí obtěžovat otázkou zdali je zadaná. Cestou si však musel přiznat, že by asi stejně neměl odvahu jí takovou otázku položit. Sledoval Dvojici rovnou cestou k radnici, ale dovnitř nešli. Místo toho zahnuli do prava a podél radnice vklouzli do lesa. Daniel zrychlil krok, aby byl u radnice co nejrychleji. Mezi stromy se sledovalo dobře, protože Daniel se mohl kdykoli schovat a tak nemusel jít tak pomalu jako předtím. Henry zdá se Sayaku někam vedl, protože šla kousek za ním a už jí zase držel za ruku!
	Před nimi se nad stromy rýsovala chroptící chýše. Snad jí nechce zatáhnout dovnitř pomyslel si Daniel a hned se v něm probudil hrdina, který v poslední chvílí odtrhne Sayaku ode dveří těsně před tím, než jí převlečený upír Lucasar bude chtít vysát. Jenže nic takového se nestalo. Henry si od chýše držel odstup a vedl Sayaku dozadu k jezeru. Tam jako by se oba na chvíli zastavili a pak najednou jeden po druhém někam zmizeli. Tedy někam dolu. Nejdřív Henry a pak se zdálo, že za ruku stáhl za sebou i Sayakau. Zdálo se dokonce, že Sayaka potichu vyjekla, když mizela. Daniel se pomalu blížil k místu, kde mu oba zmizeli. Viděl před sebou nějakou díru, ale v ní bylo denní světlo, takže evidentně vedla níž k jezeru. Kolem díry byla umrzlá země, což měl Daniel možnost si dobře prohlédnout, neboť v tu chvíli uklouzl a zahučel dovnitř. Malou chvilku jel hlavou napřed za roh jako na klouzačce. Dorazil do malé jeskyňky otevřené směrem k jezeru, v níž seděl Henry a o něj se opírala Sayaka. Chvíli se na sebe dívali a pak Henry řekl "Těší mně, že se opět setkáváme.". Daniel si pomyslel, že je asi poněkud zbytečné tvrdit, že je tu jen náhodou a tak stále jen sledoval Sayaku s Henrym. "Som ráda, žes dorazil Daniel. Dopadla som na nohu a asi s ňou niečo mám. Budete mi musieť pomoct späť hore" řekla Sayaka s vlídným úsměvem a ukázala na nohu, kterou měla nataženou před sebou směrem k Danielovi. "Ty tu budeš spát?" zeptal se Daniel. V tom se však nahoře ozvalo zapraskání a dolu se s hlomozem sesunul Isaac Jernom. Nejdřív to vypadalo, že pojede přes jeskyňku až do jezera, ale pak se v letu opřel o strop a dosedl Danielovi na záda. 
	"Těší mně, že se opět setkáváme." pronesl Henry a zakroutil nevěřícně hlavou. "Čo tu robieš prvák?" zeptala se Sayaka k jejíž noze se Daniel nárazem posunul, ale naštěstí na ní nijak nezatlačil. V jeskyňce bylo místo sotva pro dva sedící lidi a teď už tam byli čtyři. Isaac zhodnotil situaci a zdálo se jako by se chvíli rozhodoval jestli řekne pravdu nebo ne. Potom začal útočně "Moc dobře vím, že chodíte do nějaké chodby u tří figurín. Jestli mně tam taky nevezmete, tak všecko nahlásim učitelům.". "Stále jsi dámě neodpověděl co tady děláš mladíku." řekl Henry, který rukama podpíral Sayaku. "No pár dní už vím, že se scházíte. Vyslechl jsem pár vašich rozhovorů. Když jsem se dozvěděl, že se půjde do Prasinek, tak sem se bál, že tu budete potají kout nějaké pikle. Proto jsem ráno dvěma druhákům prodal falešný propouštěcí formulář a zatímco jim Filch dával školní trest, tak jsem proklouzl ven. Viďte, že mně neprozradíte. Když jsem viděl, že jste vy tři pohromadě, tak mi bylo jasný, že musim za váma i když bylo chytrý nechat Blacka vzadu aby to vypadalo, jako že jdete každej zvlášť. A víte co si myslim? Že ani Hitori nechodí s Lucasarem. Jenom to tak děláte abyste mohli bejt spolu a nikdo vás nepodezíral.". Daniel si zakryl dlaněmi obličej aby Sayaka nemohla vidět jak provinile se tváří, když Jernom potvrdil, že je sleduje celou cestu. "Zdá se, že nás máš prokouknutý Jernome." pronesl Henry. "Viďte, že mně neprozradíte, že jsem tu byl." řekl prosebně Isaac a podíval se na všechny okolo "Navíc jsem vaše tajemství nikomu nevykecal. Umím držet jazyk za zuby.". Jakmile to dořekl, ozvalo se nahoře zapraskání. Do jeskyňky vzápětí vletěla Daphne Lorren, vrazila do Isaaca a ten s hlasitým KŘUP dopadl na Sayačinu nohu. "Těší mně, že se opět setkáváme, ale začíná tu být poněkud těsno." prohlásil tlumeně Henry, jehož hlavu už Daniel neviděl. Na Sayaku však bylo vidět dobře. Měla teď oči zavřené a obličej zkřivený bolestí.

kapitola 8 - ogiauniď uťua

	Později Daniel zjistil, že jsou na místě, o kterém Henrymu vyprávěl jeho starší bratr a to po čem všichni sklouzli dolu jsou schůdky, které však díky dešťům docela poctivě zamrzly. Stěhovat Sayaku se zlomenou nohou nahoru bylo dobrodružství na několik desítek minut. Navíc Daniel, který jí původně podpíral zezdola jí znovu pustil na zem ve chvíli kdy uviděl jak je její zlomená noha nepřirozeně prohnutá a zatočila se mu z toho hlava. Podruhé jí zeshora pustil Henry, když se rozčílil na Isaaca poté co jim Daphne řekla o tom jak se jí na koleji Isaac chlubil, že zná další tajnou chodbu vë sklepení a že už brzo dostane ze čtvrťáků informace jak se dostat dovnitř. Naštěstí se Isaacovi, Daphne a Danielovi podařilo Sayaku zdola zadržet, takže znova nespadla až k nim. Cestou zpátky do hradu toho moc nenamluvili. Sayaka držela velikou bolest a jen chvílema se jí po tváři sklouzla slza. Daniel s Henrym jí podpírali a Daphne jim nesla nějaké jídlo a stále teplý čaj, které si předtím koupili u tří košťat. Jediný kdo mluvil byl Isaac, který celou cestu vymýšlel další a další triky jak ho musí starší spolužáci propašovat přes hlídkujího školníka, aby neměl průšvih. Cestou k hradu jich vymyslel osm. Zrovna se jim snažil názorně ukazovat jak musí nést Sayaku a přehodit přes ní hábit tak, aby sahal až na zem a Isaac mohl pod ním v klidu projít dovnitř, když prošli branou na pozemky školy. Filch na ně číhal už tam. Okamžitě si všiml malého Isaaca, který se snažil nenápadně schovat za Daphne. Isaac si uvědomil, že je vše ztraceno. Vystoupil přímo před Filche a prohlásil "Uhněte obsluho, spěcháme na ošetřovnu. Vidíte snad, že je dívka vážně raněná, ne?". Filche to tak zaskočilo, že jen ustoupil stranou a pozoroval, jak kolem něj celá pětice prochází.
	Na ošteřovně šlo vše vcelku hladce, jen se sestřička divila, proč všichni tak shodně přísahali, že Sayaka uklouzla na zamrzlé kaluži. Otočila se pak na Isaaca a zeptala se ho kde se to stalo. "Vyprávěli mi, že v prasinkách." řekl Isaac a ukázal na skupinu dětí vedle sebe "Já u toho prosím nemohl být. Můžu se dívat až jí to budete narovnávat?".
	V pondělí po obědě se u tří figurín sešlo osm dětí. Daniel Black, Samuel Humming, James Cole, Daphne Lorren a prváci Isaac, Frankie (teda vlastně Tristan), Ash a poslední, který se asi jmenoval taky Daniel, protože Ash mu tak říkal. Vstup do komplexu kanálů se trochu protáhnul, protože Tristan trval na tom, aby oba dva noví členové skupiny přísahali na zápisník, jenže ten měla u sebe Sayaka na ošetřovně. Tristan nebyl k přesvědčení a tak jediným řešením bylo nechat ho odběhnout pro jeho pařát. Jakmile byl za rohem, podívali se Daniel se Samuelem jeden na druhého a pak začali ostatní zaklínat do figurín. Než se uřícený Tristan vrátil, byli už všichni uvnitř a zajistili průchod i druhé skupince figurín. Slavnostní přísahu tak musel Isaac s Daphne skládat u bažiny.
	Potom James vytáhl z kapsy důkladně udělaný překreslený plánek neviditelné podlahy. Opět se pustil do převádění i když přesvědčit Daphne, že to je bezpečné a ať jde za nimi bylo až překvapivě dlouhé. Protáhlo se to o to víc, protože při prvním kroku šla šikmo a propadla se tak okamžitě do bažiny. Teprve když už jí tam skutečně chtěli nechat, tak se vydala za nimi. Těsně u dveří prohlásil Isaac "Jestli mně tam teď hodíš Blacku, tak si to budu pamatovat.". Samuel se rozhlédl po ostatních jako kdyby Isaac právě řekl nějaký dobrý vtip a potom ho strčil stranou. Isaac se dole postavil, oklepal se od bláta a pohrozil Samuelovi pěstí, ale ten jenom zakroutil hlavou a vešel do dveří. Než byl James s Isaacem zase nahoře, tak už měl Samuel postavené nové schodiště, které tentokrát bylo dobře propočítané a končilo tak, že se z něj dalo vylézt do navazujícího patra.
	Jeden po druhém se tam pak úspěšně vyšplhali. Nahoře byla místnost velikostí zhruba stejná jako místnost pod ní. Na jedné straně místnosti byly masivní kamenné dveře a asi 2 metry před nimi stál nějaký stolek. Když přišel Daniel blíž, zjistil, že stolek má v sobě prohlubeň. Zblízka se pak ukázalo, že to je vlastně spíš jakoby dřez, který má tvar trychtýře. Před odtokem byl nápis, který Danielovi nedával pražádný smysl. "Unisw yvoq ipytc." přečetla nápis Daphne, načež zavrtěla hlavou "to nic není.". Daniel se otočil na Jamese a řekl "Teď bys měl říct, že to bude nějaká blbost.". James se ale tvářil vážně. "Určitě to bude klíč k otevření dalších dveří." řekl a po chvíli přemýšlení a pak se zase zamyslel. Několikrát přelétl očima sem tam a řekl "Může to být nějaký cizí jazyk. Měli bysme si to opsat a zeptat se Mitchela, nebo klidně Brumbála.". "Takový nápisy bývaj většinou šifry." řekla Daphne "Já bych si to spíš opsala a zkusila tam přeházet písmenka, nebo tak něco.". Daniel diktoval a nápis si opsali to oba dva a taky Tristan. Opsal by si to i Isac, kdyby s sebou měl kus papíru. Takhle se to jen snažil naučit zpaměti, ale když je James vedl přes bažinu, tak už uměl jen první dvě písmenka. Venku se už jen dohodli, že si dají navzájem vědět jakmile bude někdo mít nějaké nové informace. "To asi nebude dlouho trvat" řekla Daphne, která se dívala do svého pergamenu s tajemným nápisem. Potom zvedla hlavu a ukázala na poslední slovo "Ipytc by klidně mohlo znamenat plivnout, nemyslíte?". 
	Potom už se jen Daniel s Jamesem a Samuelem domluvili kde se zítra sejdou, než zajdou za profesorem Mitchelem, který byl znám tím, že umí celou řadu jazyků. Ostatní šli z podzemí rovnou na večeři, ale Daniel šel hned nahoru na ošetřovnu za Sayakou. Bohužel u její postele seděl Henry a předčítal jí nějakou knihu u čehož se oba dobře bavili a tak je Daniel jenom pozdravil a vymluvil se na to, že má hlad a že večeře už se bude za chvíli sklízet.
	Další den na konci čtvrté hodiny už vcelku netrpělivě čekal Daniel se Samuelem před učebnou obrany proti černé magii až už konečně James vyleze. Chvíli po zvonění byl James venku a tak se vydali ke kabinetu profesora Mitchelem. "Nevím nevím" pronesl cestou James "podle toho, jak jsou ty slova skládaný, tak mi to žádnej jazyk co jsem kdy slyšel nepřipomíná.". "Tak třeba už to má Daphne touhle cestou dobou rozluštěné." řekl Daniel a Samuel dodal "Před vstupem si odplivněte.". 
	Mladý profesor Mitchel byl potěšen nečekanou návštěvou studentů a hned se ptal co je přivádí. "Potřebovali bychom přeložit jeden nápis" řekl James "myslíme si, že by to mohlo být nějakou cizí řečí, tak jsme si řekli, že to je otázka na vás pane profesore.". Profesor Mitchel vypadal ještě potěšeněji a hned si vzal od Jamese papírek. "Ogiauniď uťua." pronesl téměř okamžitě jak si nápis přečetl. "Reč tůně" oznámil poté studentům, když se podíval na jejich nechápavé výrazy. "Docela používaná mluva. Unisw je nějaká potravina vyráběná lidmi a ipytc znamená přirozený pohyb rukou, ale na přesné znění se musím podívat do slovníku." poté vstal a prohlížel hřbety svých knih v knihovně. "Ale to prostřední slovo nic neznamená, tím jsem si skoro jistý.". Daniel, James i Samuel se zadívali na prostřední slovo jako kdyby z něj mělo být jasné co označuje. "Tady je." řekl profesor a vyndal knihu z knihovny. Poté jí položil na stůl a začal v ní listovat. "Takže unisw znamená lektvar." řekl po chvíli "Jakým písmenem končí to třetí slovo?". "Cé." odpověděl James. "Takže to znemená lít, jako nějakou tekutinu někam" řekl profesor poté, co nalistoval příslušnou stránku. Poté převrátil ještě pár stránek, až se vrátil skoro na začátek knihy. Postavil knihu na stůl a ukázal klukům nějaký nákres. "Vidíte?" řekl profesor a ukázal na nákresu písmeno i a od něj vedly šipky dvěma směry. "Když je první písmeno i, tak slovo označuje děj. Děj může být přirozený nebo nepřirozený." vysvětloval profesor a ukazoval přitom na písmena g a p. Pak zvedl hlavu od plánku a podíval se na chlapce "Ale vy máte druhé písmeno v a to neznamená nic. Takže to slovo buď označuje nějaký děj, který není ani přirozený ani nepřirozený.". Potom se odmlčel a koukal na kluky jako by od nich čekal nějakou odpověď. "No a nebo to je blbost." dodal nakonec. 
	"Tak vidíš. Aspoň jednou bys měl pravdu." řekl Daniel Jamesovi. James ještě chvíli smutně hleděl do plánku a pak se vydali všichni tři do jídelny na večeři. Daphne na ně asi čekala, protože je od Zmijozelského stolu vyhlížela a jakmile vešli, tak se za nimi rozběhla a mávala přitom papírkem. Samuel jí rukou ukázal, ať s nimi jde na konec jídelny, kde není moc lidí. Dorazili až téměr k východu a Daphne s vítězoslavným úsměvem položila papír na stůl. Všichni tři se naklonili nad stůl, aby si prohlédli Daphnin vítězný triumf. Nahoře byl původní nápis v řeči tůně a pod ním byl dvakrát podtržený překlad - před vstupem si odplivněte. Samuel ani Daniel neměli slov. Podívali se na Jamese, ale stále hleděl na nápis na papíře a měl úplně stejný vítězoslavný výraz jako Daphne. Samuel s Danielem se na něj nechápavě podívali. James natáhl ruku a prstem se dotkl prostředního slova. Na přepisu Daphne stálo napsáno yvoq a nikoli ivoq jako na Jamesově. James se rozhlédl po jídelně a vydal se k učitelskému stolu, přímo tam kde seděl profesor Mitchel. Daniel i Samuel byli hned za ním, když ještě zdálky vychrlil na profesora "A co kdyby na začátku nebylo měkké, ale tvrdé y?". "Tedy yvoq." řekl profesor a Daniel se podivil jak křivil obličej, když vyslovoval ten jazykolam s důrazem na tvrdé y. "V rámci ogiauniď uťua je rozdíl mezi měkkým a tvrdým y velice důležitý. Yvoq by znamenalo spojovací tvar, v našem případě spolu.". "Lektvar spolu lít" řekl Daniel, ale smysl mu to nedávalo. Leda že by se do toho odtoku muselo lít několik lektvarů najednou. "Druhé a třetí slovo by spolu mohly souviset.". dodal profesor. "Souviset, souviset" opakoval Samuel a dodal "soulitec". Na to už se všichni tři otočili zády k učitelksému stolu a bylo jim jasné, že už to asi mají rozluštěné. "Lektvar soulitec." opakoval Daniel "Pro otevření dveří je potřeba nalít tam lektvar soulitec.". "Snad bude zítra otevřená knihovna" řekl James "zkusíme si tam půjčit ten recept.". 
	Na knihovnu měli štěstí. Byla otevřená. Bohužel však už neměli tolik štěstí na knihu. "Jktože nemáte Jak se dělá soulitec?" dožadoval se odpovědi Samuel. "Vždyť jste se ani nepodívala.". Knihovnice zpod pultu vyndala velký těžký sešit se štítkem "Nevrácené knihy". Když si všichni štítek přečetli, otevřela knihovnice sešit na druhé dvojstraně, chvíli se do něj dívala a pak prstem ukázala položku z roku 1933. V kolonce bylo napsáno "Melisa Ragtigová - Jak se dělá soulitec". Kluci se na sebe smutně podívali, poděkovali a odešli ven z knihovny. "Tak to sme nahraný." prohlásil Daniel, ale James se na něj podíval jako kdyby nechápal, proč je tak smutný. "Copak ty víš, kde ta knížka leží Jamesi?" zeptal se Samuel. "Leží na podlaze v tajné komůrce, hned vedle zbytků mrtvého těla Lisy Ragtigové".

kapitola 9 - Jak se dělá soulitec

	Daniel lusknul a ukázal na Jamese "Jenže ten chlápek na ministerstvu neříkal kde ta komůrka je, ne?". "Dokonce říkal, že to nikdy nikomu neřekl, takže to ví jenom on." řekl James. "Jak ho seženem?" zeptal se Daniel. "To asi problém nebude. Stačí poslat dopis přes tu mladou Accentovou. Každý pondělí po obědě má ten svůj kroužek sebeobrany." řekl Samuel a James dodal "Tak to máme dost času vymyslet sakra fikanej text, abysme to z něj vyrazili."
	V sobotu si pak celá skupinka, teď už i s Henrym a se Sayakou, udělala poradu v komplexu strážců. Sayaka, která ještě troch pajdala se bála přejít přes neviditelnou podlahu a taky nebylo dobré aby se šplhala do schodů upevněných kouzlem a tak zůstali všichni ve spodním patře u bažiny. James na setkání přinesl několik pergamenů a taky brky, aby mohli vymýšlet různé verze dopisu. Daphne se původně tvářila dost naštvaně, když jí vysvětlovali, že její rozluštění tajemného nápisu není správné, ale teď, když už tam všichni seděli v těsném kruhu, aby líp drželi teplo, vytáhla z batohu džbán s čajem, který si nenápadně odnesla ze snídaně. Měla však jen dva hrnky a tak mohli najednou pít jen dva lidé. To se nakonec ukázalo být dobře, protože džbán plný čaje, který ležel uprostřed kruhu pomalu vypouštěl do okolí lehkou vůni heřmánku a tak se chladná a pustá místnost zdála být alespoň trochu útulná. Jak tak vedle sebe všichni seděli a na přeskáčku říkali různé nápady jakou lež by měli použít, aby jim zaměstnanec ministerstva prozradil, kde je tajná chodba o které nikdy nikomu neřekl, tak si Daniel uvědomil, že ten hřejivý pocit nemá jen z čaje, jehož hrnek právě dopil a předal dál Ashovi. Došlo mu, že je vlastně hrozně spokojený, že může trávit čas s lidmi, které spojuje společné tajemství. Cítil, jak jsou všichni v kruhu tajemstvím strážců svázáni. Najednou si připadal jako kdyby nebyl jenom sám sebou. Připadal si součástí něčeho, co každého jednotlivce v kruhu nějak převyšovalo. Byli tu sice Daphne a Isaac ze zmijozelu, kteří asi jen chtěli být u toho, kdyby se v chodbách našlo nějaké bohatství. Ash a malý Daniel moc s ničím nepomáhali, i teď při vymýšlení dopisu spíš jen koukali před sebe a mlčeli. Tristan zase chtěl furt určovat co se má jak dělat a do všeho se cpal. Přesto teď a tady byli všichni spolu a Daniel byl rád, že to tak je.
	Vedle Samuela, který se pod podmínkou, že to pak Sayaka krasopisně přepíše chopil psaní návrhů se hromadila srovnaná hromádka popsaných listů pergamenu. Srovnaná, protože James je sbíral poté co je Samuel házel za sebe a dohlížel na to, aby se neplýtvalo, aby je Samuel popisoval vždy z obou stran. A poté je James rovnal na hromádku. Pravdu říct nemohli, protože se shodli na tom, že z takového důvodu by jim Terces nic neřekl a navíc by to ohlásil učitelům. Proto museli vymyslet dobře postavenou lež. Na vymýšlení nápadů byl dobrý Isaac, protože ze sebe chrlil jednu hloupost za druhou. Bohužel něco byly jasné lži hned od začátku a něco zase bylo tak komplikované, že to ani Isaac nedokázal pořádně vysvětlit. Přesto Henry, který většinu času mlčel, tak zdá se Isaaca dobře poslouchal, protože ho vždy po chvíli rukou zastavil a řekl nějaký rozumný návrh, který ho evidentně napadl poté co uvažoval nápad Isaaca. Sayaka už měla v ruce také papíry a u podaných návrhů tiše přemýšlela jaká přesně zvolit slova, aby to znělo co nejvěrohodněji. Daniel vstal a přecházel po místnosti sem tam, jak úporně přemýšlel, aby taky vymyslel něco co je posune blíž k cíli. Pak se zastavil u východu, otočil se zpátky a přes sedící skupinku hleděl na bažinu a dřevěné dveře na druhé straně. V tu chvíli si uvědomil jak daleko už se za těch pár dní dostali. I když netušil kolik ještě překážek jim stojí v cestě, než se někam dostanou, tak si byl jistý, že dokud budou pokračovat společně, tak překonají cokoli. Stál tam s rukama v kapsách vlastně nad ostatníma, jako nějaký jejich velitel. Henry zrovna něco nadšeně diktoval Samuelovi, který to zapisoval a Daphne mu přes rameno opravovala chyby. "Lepší už to asi nevymyslíme." řekl pochvalně James, když Samuel dopsal a podal list Sayace "co Danieli?". "Jo asi jo." řekl Daniel, i když netušil, co tam přesně napsali. Přesunul se ale za Sayaku a přes rameno si četl co v listu bylo. Přestože nad tím přemýšleli aspoň dvě hodiny, tak to nakonec vlastně ani velká lež nebyla. Jen si trochu přibarvili okolnosti. Daniel se usmál a zakýval hlavou, ale to asi nikdo neviděl. 
	V pondělí už byl dopis přepsán úhledným dívčím písmem na čistém papíře a zapečetěn v obálce. Ash a Daniel slíbili dopis předat paní profesorce Accentové, protože chodili na její kroužek sebeobrany. Zbývalo tedy už jen napjatě čekat na odpověď. Daniel si říkal, že to klidně může trvat i čtrnáct dní, než přijde z ministerstva odpověď, ale stejně tak věděl, že už po čtyřech dnech bude naprosto nedočkavý. Cítil stále jakýsi úkol, který si uvědomil v sobotu dole v tajné chodbě a tak se snažil dávat celý jejich tajný kolektiv trochu dohromady. Například si zapamatoval, že Tristan není žádný Frankie. Také když Daphne na dějinách rušila a musela pak za trest odnosit z učebny do kabinetu knížky profesorce Rakisové, tak si Daniel počkal na chodbě, až učitelka vyjde a pak zase zašel dovnitř a vzal Daphne půlku knížek. Cestou se jí ptal proč vlastně pořád zlobí učitele. Daphne mu řekla, že takový slušňák jako on to nikdy nepochopí. Potom se na něj ale usmála a bylo vidět, že jeho pomoc jí příjemně potěšila, i když by ty knížky asi sama všecky pobrala. "Škoda že jsi z Havraspáru" řekla, když se loučili.
	Kdo Danielovi pořád trochu vadil byl Henry. Přesto nad tím Daniel alespoň přemýšlel proč to tak je. Nakonec si řekl, že Henrymu asi stejně nemůže nic vytknout a že je s ním asi Sayaka šťastná a tak je to třeba i dobře. "Líbí se ti, co?" ozvalo se za Danielem. Daniel přestal zasněně hledět k Mrzimorskému stolu a ohlédl se. Bylo už po večeři a tak si k němu Daphne přisedla. Daniel přemýšlel kdo si toho ještě asi takmohl všimnout, když už to ví i Daphne. "Taky bych chtěla mít takový černý vlasy." řekla Daphne. Pak k nim přišli prváci, protože si mysleli, že je asi něco nového, když je Daphne s Danielem u Havraspárského stolu. "Já se raděj zajdu zítra ráno za Accentovou podívat." řekl malý Daniel "Třeba už tam má odpověď.". "Myslím, že tu přes víkend neni. Jsou i s Accentem a tou jejich dcerkou doma, kousek za Prasinkama.". "A co takhle, že bychom zítra zašli do místnosti a dali si tam zase čaj a nějaký sušenky?" řekl bez delšího přemýšlení Daniel. "Proč?" zeptal se Ash. "Můžem si udělat vlastí oslavu předvečeru všech svatých" řekla Daphne a usmívala se. To se prvákům asi líbilo, protože všichni souhlasně kývli. Samuel a James už byli z jídelny pryč, ale Sayaka s Henrym tam ještě seděli a řešili něco s Patricií Tylorovou z druhého ročníku. Daniel, Daphne i prváci se k nim vydali. Sayaka se na ně bezradně podívala a řekla "Patricie se byla v úterý ptát v knihovně po sedmero tajemství travního porostu a knihovnice jí řekla, že to mám půjčené". Daniel se podíval na Patricii. "Nemohla jsem si vzpomenout jak se ta knížka jmenovala, ale moc dobře vím, že tam ten kluk něco schovával." řekla Patricie. "Tak víš co Patricie, zítra po snídani zůstaň ve vstupní síni. Půjdeš s námi na oslavu předvečeru všech svatých a všecko ti povíme.". "Na oplátku nám ale musíš slíbit..." začal Tristan a už už cpal Patricii před obličej svůj ptačí pařát, který teď nosil pro jistotu všude s sebou. "Fuj!" vyjekla Patricie. "Nech toho Tristane" řekl mu Henry a zvedl k Tristanovi ruku, aby viděl, že to myslí vážně "Patricie nikde nic nepoví a Sayaka zítra do chodby vezme zápisník, aby na něj mohla Patricie přísahat". Tristan pokýval hlavou a strčil si pařát zase do kapsy. 
	Další den se ve vstupní síni sešli v plné sestavě kromě Isaaca, který měl školní trest a Samuela, který ho měl také. "Co vlastně provedli?" zeptal se Daniel. "Isaac se chtěl pomstít Samuelovi a tak mu nakecal, že mu Snape vzkazuje ať nanosí ven ze třídy všechny přísady z jedný skříně.". "A proč má trest Isaac?" "Protože se pokusil vybrat Snapeovi kabinet potom co mu naprášil, že mu Samuel krade přísady." "Ten Isaac je fakt magor" přitakal malý Daniel. "Drhnou tam spolu kotlíky, tak si snad aspoň všecko vyříkaj." dodal Tristan. Patricie byla celá ohromená, když s nimi procházela do vchodu u figurín. Na všechno se hned ptala a taky si pořád stěžovala, jaká je škoda, že nemůže přivést svojí kamarádku Peggy.
	Tentokrát byli líp vybaveni, než posledně. Daniel nesl deku, prváci pronesli několik polštářů ze svých společenských místností. Daphne vzala tradičně čaj a hrníčky, ale také nějaké pamlsky které sehnala v Prasinkách. Stejně tak měl nějaké sušenky James. Všichni byli tak nějak víc uvolnění. Snad to bylo právě blížícím se předvečerem všech svatých, pro který už byla škola náležitě vyzdobena. Utábořili se nahoře nad schody, které musel tentokrát sestavovat Daniel spolu s Jamesem a Henrym. Hned jak si všichni posedali a vybalilo se první jídlo, vytáhla Sayaka z brašny pečlivě zabalený zápisník a taky dutou knihu sedmero tajemství travního porostu, aby mohla obojí ukázat Patricii. Patricie přísahala na zápisník, že nikomu nic nepoví. Tristan si vydupal aby speciálně zdůraznila, že nic nepoví Peggy. Potom Patricii napřeskáčku vyprávěli všechno co museli překonat. Bylo to příjemně strávených pár hodin, protože najednou měli čas přemýšlet nad tím co asi najdou za dalšími dveřmi, až se jim je podaří lektvarem otevřít. Každý z nich pak ostatním představoval svou teorii. Nejvíce probírali kdo asi mohli být ti strážci, ale zároveň to byla věc o které toho prakticky věděli nejmíň. Henry měl moc pěknou řeč o tom jak mohl probíhat tajný spolek strážců a když přestal mluvit, tak se rozhostilo ticho. Děti seděly v setmělém kruhu okolo džbánku čaje a vychutnávaly si tajemný pocit při kterém jim běhal mráz po zádech. Tedy alespoň Daniel to tak cítil, i když ostatní asi taky, protože taky nic neříkali. "Za sebe jsem moc ráda, že jste mně vzali mezi sebe." řekla nečekaně Daphne zatímco stále hleděla na džbánek, ze kterého vycházel nepatrný obláček páry. Daniel si to myslel také, ale přišlo mu divné si to takhle nahlas říkat. Rozhodně ale záviděl Daphne tu svobodu, že si může dovolit jim to takhle říct. "Taky vám děkuju." řekla potom Patricie. Na to už se všichni začali zvedat. Daniel se spustil dírou dolu a potom sestavil ostatním schody, aby mohli v klidu sejít. Všiml si, že Sayaka už chodí úplně normálně.
	Dopis od Tercese následující pondělí nedorazil. Zato však dorazil ve středu. Ash s Danielem s ním přišli do jídelny a oba se ho drželi. Danielovi bylo jasné, že oba dva chtěli tu novinu sdělit ostatním. Dopis si od nich vzal a vyřídil všem, že se sejdou po obědě naproti jídelně u krbu. Celou dobu co jedli jídlo mu rychle tlouklo srdce a stále se musel znovu dívat na zapečetěnou obálku, kterou si položil před talíř. Překvapilo ho, že i James dojedl jídlo sotva do půlky a už se zvedal, že půjde čekat ke krbu. Nejhorší bylo čekat na posledního, což byl tentokrát Samuel, který se poté omlouval že měl prostě hlad. 
	Daniel se podíval na ostatní jako by se jich ptal, jestli může mít tu čest a otevřít obláku. "Dělej." řekl Tristan stojící vedle Daniela na pravo a něčím do něj dloubl. Byl to samozřejmě jeho pařát, který teď nosil přivázaný na krku, aby ho neztratil. Daniel opatrně zasunul ukazováček do obálky a pak postupným škubáním odtrhl pečěť. Pak obálku rozevřel a vytáhl složený list papíru. "Milé děti, plně chápu situaci, ve které se nacházíte. Obdivuji Vás jak pěkným písmem jste zvládli dopis napsat při tak velké psychické zátěži. Sám teď na Lisu často vzpomínám. Bylo pro mně velikým životním krokem, když jsem Vám dokázal vyprávět její příběh a teď udělám další krok, protože Vám povím, kde (nepochybuji) leží její tělo. Naše tajná komůrka se nachází hned v prvním patře hradu. Musíte jít přes celé patro na druhý konec od schodů. Chodba končí čtyřmi okny s výhledem na jezero. Nalevo od nich visí na stěně obraz. Na tom obraze je nakreslený takový jakoby balkónek. Trik je v tom, že ten balkónek není namalovaný, je tam skutečně. Musíte zkrátka vstoupit do toho obrazu a rázem budete v té místnosti. Musíte si být jisti a vstoupit ve chvíli, kdy tomu budete plně věřit, jinak se dovnitř nedostanete. Více psát nebudu, protože už je snad všechno jasné. Doufám, že naleznete svou knihu s receptem a dokážete tak včas pomoci vaší nebohé kamrádce. Posílám jí na ošetřovnu kytici a přání k vánocům, abych jí taky trochu podpořil." "Koho ste tam napsali?" zeptala se Patricia. "Lebruntku." řekl Samuel "Nikdo kloudnej nás nanapadl. Furt všude vykládala, že si podala přihlášku na taneční školu, tak nás napadlo napsat že je to bývalá tanečnice, která má v noze červy a tak je potřeba soulitec, aby se z toho dostala a mohla zase tančit.". Smích Patricie zaplnil uši všech přítomných a asi i většinu lidí ve vstupní hale. Samuel jí proto vzal za ruku a táhl jí za sebou do prvního patra. První patro prošli, až našli na druhé straně konec chodby se čtyřmi okny s výhledem na jezero. Vedle nich skutečně visel na zdi obraz a na obraze byl skutečně nakreslený jakýsi balkónek. Daniel si obraz prohlížel z různých úhlů, aby si ověřil jestli je to obraz, nebo skutečný prostor. Zdálo se však, že to je obraz. Tristan si před něj stoupl a dotkl se ho rukou, ale jeho ruka se nedostala dál, než tam, kde bylo plátno. "Danieli, Jamesi, Henry stoupněte si nenápadně tady ke zdi, aby sem nebylo viděť, pokud jim tady zničim školní majetek." zavelel Samuel. Počkal až si kluci stoupnou do chodby. Na to se postavil na opačnou stranu naproti obrazu, zavřel oči a rozběhl se směrem na obraz. Hlavou skutečně vletěl dovnitř, nikoli však nohama, protože těma narazil do stěny pod obrazem. Tělo, které však už letělo dovnitř ho vtáhlo za sebou, takže Daniel předpokládal, že musel v letu následně udělat kotoul, ale to už nebylo vidět, protože na obraze byl pořád jen prázdný balkónek.
	Všichni si prohlíželi místo, kde jako poslední zmizela Samuelova noha a Tristan znovu poklepal na obraz rukou. "Venku sněží." oznámila jim usmívající se Samuelova hlava, která se vynořila z obrazu. Všichni se podívali z vedlejších oken a za nimi se skutečně na plochu jezera pomalu snášely dobře viditelné vločky sněhu. A tak vlastně začal studený prosinec. Vevnitř v tajné komůrce, jejíž jednu stěnu tvořilo zábradlí s úzkým průzorem na hladinu jezera, ležely skutečně ostatky mrtvého těla. Po té době už z Lisy zbyla víceméně jen hromádka kostí umístěná tak, jak nebohá Lisa ulehla k poslednímu spánku po vypití sklenice soulitce, která také zůstala ležet na balkónku i když se asi před lety vylila a odkutálela kus od Lisiny napjaté paže. Přesně jak James předpovídal, ležela na podlaze komůrky také kniha Jak se dělá soulitec. Byla už hodně provlhlá a poničená, ale tvrdé desky naštěstí uchránily od zničení většinu textu.
	V komůrce zdá se nebyla venkovní teplota, protože tam bylo docela příjemně. Všichni se tam postupně vecpali a to i Daphne, která původně zbytky Lisina těla vidět ani nechtěla. Seděli zase všichni v kruhu tak jak jim to málá obdélníková místnost umožnila a uprostřed ležela hromádka kostí a zbytků oděvu. James četl.
	"Na přípravu lektvaru soulitce potřeba jest mít přichystány přísady v počtu čtyř. Voda mořská je jeho základem. Dále potřebovati budeš 3 šupiny z medvodníka, 1 kořen kýhanky, špetku soli a květ z podzemnice výjimečné. Nejdřív nechej celý den ustát v kotlíku zaklopeném kořen kýhanky ponořený do vody mořské. Pak už ale nemeškej dále. Dosol vodu špetkou soli a zároveň 3 šupiny z medvodníka přihoď. Zamíchej vše a na závěr na hladinu polož květ podzemnice výjimečné. Na květu můžeš pozorovati, jak se bude pomalu nořit do roztoku a rozpouštět se. Jakmile bude celý rozpuštěný, tak je lektvar hotov a připraven k užitku blahému. 
	Od chvíle přidání podzemnice výjimečné stává se lektvar krajně nebezpečný, neboť jeho požití způsobuje člověku smrt. Zprvu poživačník ztratí představu o sobě a okolí načožto upadá do stavu podobnému ponejvíce spánku, který je po pár hodinách završen zástavou srdce. Život lidský tak lektvarem ohrožen jest o to víc, že člověk upadá do spánku s příjemným a uklidňujícícm stavem na mysli a tak ani nesnaží se zavolati sobě pomoc, kteráž však stejně nemá už ve chvíli té možností mnohých jak zástavě srdce blížící se zabránit s úspěchem.
	Užití utrejchu nebudu již rozvádět v knize této, neboť asi nečetl bys návod takový, netušil-li bys ku čemu lektvar takový v kotlíku mít chceš."
	"Dobré je, že máme kotlík a taky kořeny kýhanky." řekl Isaac, ukázal na kotlík za nimi a krabici s kořeny postavil mezi ně. "Zdá se, že to tu zůstalo ještě když Lisa vařila svůj soulitec. Snad to bude ještě použitelné." řekl Samuel. "Ehm," zatvářil se provinile Isaac "já kdyžtak mám asi pár čerstvých kořínků. Zatáhl sem je, když mi Snape vypisoval poznámku ohledně toho jak jsem se mu pokusil vybrat kabinet.". "Tys ho okradl ještě jednou ve chvíli, kdy tě trestal za předchozí krádež?" "No přišlo mi to trochu nefér, abych dostal trest a nic z toho neměl, tak sem si řekl že to zkusim a on si toho nevšiml." "Jsi sprostej chmaták!" "Nabral sem si do kapes jenom hrst náhodnejch přísad.". Daniel se vložil do konverzace "Hlavní je, že je teď Isaac s námi a že mu můžeme věřit." "A co nám jako zaručuje, že mu můžeme věřit?" zeptal se Samuel. Odpověď ale už zůstala nevyřčená, neboť v tu chvíli už mu před obličej putoval Tristanův ptačí pařát. Samuel pařát chytil i když s ním Tristan zběsile mával, dal ho Isacovi před obličej a řekl "Jestli nás někdy podrazíš ty skrčku, tak se těš kam ti tuhle věc narvu!". Potom se však Samuel usmál a vrátil pařát Tristanovi. "Skutečně jsem rád že jsem s vámi." řekl Isaac. "I my jsme rádi, že můžeme mít v našem společenství někoho, kdo umí takové věci jako ty" řekl Daniel. Nebyl si zas tak úplně jistý, že může za všechny mluvit, ale cítil už tak nějak povinost mluvit za celou skupinu.
	"Slaná voda bude taky problém." řekl Henry, který si listoval v návodu "Nejedete někdo přes vánoce k moři?". Nikdo se však netvářil, že by měl v plánu jet v nejbližší době někam k moři. "Pak tu jsou tři šupiny z medvodníka. Co to asi je medvodník." pokračoval Henry. "Takhle medovník, to bych ještě věděla" řekla Patricie. Ash a Daniel Dutton se shodli na teorii, že medvodník bude nějaký druh vodníka, který pěstuje včely. Samuel jejich teorii doplnil tvrzením, že jde o podvodní včely, které mají místo žihadel lodní šroub aby mohly pod vodou rychle plavat. Isaaca napadlo, že by mohlo jít o nějaký podvodní druh medvěda a Tristan jeho teorii rozvinul tak, že by to mohlo být něco jako upír nebo vlkodlak. "Pochopte," řekl Tristan, když se na něj všichni nechápavě ohlédli "vlkodlak je člověk co se mění na vlka a tohle by mohl být vodník co se mění na medvěda.". "A blátoplaz je bláto co se mění na ještěrku." dodal Samuel. "Ani o podzemnici výjimečné jsem nikdy neslyšel," řekl James "co čtvrťáci?" "Ne my taky ne." řekl Daniel. "Ale to neznamená, že jsme jí nemohli probírat" dodal Samuel a s Danielem se na sebe usmáli. "Zeptáme se tedy profesorky Cheisseové na medvodníka a profesora Gibsona na podzemnici" shrnul Daniel. "Špetku soli můžem vysomrovat v kuchyni" dodala Patricie "to bych si i mohla vzít na starost. Už jsem tam byla.". "Dobře řekl Daniel. My máme zítra bylinky, tak vyřídíme Gibsona a třeťáci pokud vím mají lektvary, takže můžou vyřídit Cheiseovou". Sayaka na něj pokývala hlavou. "Jako největší problém se zatím jeví ta mořská voda, ale časem se k ní snad nějak dostanem. Na světě je jí dost." zakončil svou řeč Daniel. "Dobře šéfe." řekl Samuel a usmál se.

Kapitola 10 - výjimečný záhon 

	V pátek ráno měl Daniel se Samuelem hodinu obrany proti černé magii a pak už vyrazili na školní pozemky na hodinu kouzelných bylin. Samuel ani Daniel moc zdatní zahradníci nebyli. Přesto však dotaz na podzemnici výjimečnou pana profesora Gibsona potěšil. "Copak vy o tom víte, že si jí tu pěstujeme?" zeptal se jich s úsměvem a dodal "Pojďte tady stranou." a vyšel s nimi ze skleníku za dveře. "Podzemnice výjimečná je vzácná rostlina, která kvete jen jeden jediný den za pět let. Celý zbytek svého životního cyklu tráví pod zemí, takže je téměř nemožné jí v přírodě nalézt. Naše škola má veliké štěstí, že si udržuje celý jeden záhonek těchto květin. Sklízet budeme tuto neděli a já už se toho nemohu dočkat. To vám ale asi někdo řekl, jinak by jste se zrovna na tuto kytku neptali, co?". Daniel chtěl říct, že to tak není, ale Samuel rychle převzal iniciativu a řekl "Nojo dostali jsme o tom jednu zvěst, tak jsme se na to chtěli zeptat. A to se nebojíte, že vám někdo ty kytky za těch pět let odnesl?". "Máte pravdu pane Hummingu, že je to trochu napínavé. Ty rostliny nelze přes čas kontrolovat, protože kdybych je vykopal, tak bych riskoval, že uhynou, ale ale strach nemám, protože právě proto by se nikomu nevyplatilo snažit se je odnášet. Smysl mají jen semena, která se dají získat teprve z květů. Navíc i kdyby někdo věděl, že tu podzemnice máme a že budou kvést, tak nemůže vědět kde přesně jsou na pozemcích schované. Jsou na místě, které není nijak označené a většina lidí vůbec netuší, že se dají hledat kouzlem nimezdo." "A to kouzlo kouzelníkovi ukáže kde kytky leží?" "Ne, ale když je člověk blízko, tak se mu tím kouzlem podaří vykouzlit světlo. Poprosil jsem pana školníka, aby je v neděli ohlídal, než dorazím. Myslím, že kolem půl deváté už budou rozkvetlé, ale já se budu z Glasgow vracet až tak ve čtvrt na deset, takže když na mne počkáte u východu na pozemky, tak se můžete podívat jak se sklízejí. Je to zážitek, který se moc často nevidí. Ony totiž ve tmě barevně svítí a dělají tak velmi zajímavou podívanou." "A nebojíte se, že vám nějakou sebere Filch?" "Nebojím děti. Jednak je mám spočítané a jednak jsem panu Filchovi neřekl kde záhon leží." "Tak my možná příjdeme, pokud nebudem mít jiné povinosti" řekl Daniel. Potom už šli zase do skleníku a pan profesor pokračoval běžným výkladem o dalších rostlinách. Samuel se naklonil k Danielovi a zašeptal "Plán je jasný. V neděli večer musíme už přesně vědět kde je záhon s podzemnicemi. V půl devátý obejdeme Filche a seberem jednu z kytek dřív, než je Gibson přijde sklidit.". Daniel pokýval hlavou a otočil se zase na tabuli aby to vypadalo jako že sleduje výklad. 
	Z bylinek šli čtvrťáci do jídelny na oběd. V jídelně stál hlouček dětí kolem Apolline Lebrunt, která hned u vchodu všem ukazovala velikou barevnou kytici. Přestože s Danielem normálně neprohodila ani slovo, teď se mu postavila do cesty a řekla "Tak mně vzali na ty taneční kurzy. Já už jsem v to ani nedoufala. A najednou. Podívejte!".  Samuel si vzal lístek, který držela v ruce a potichu přečetl. "Vážená slečno, chtěl bych Vám co nejsrdečněji vyjádřit plnou podporu. Udělal jsem pro Vás vše, co bylo v mých silách. Brzy již jistě budete zase tancovat. Přeji Vám co nejkrásnější vánoce, snad už bez červů.". "Tomu s těma červama nějak nerozumím" řekla Apolline zamyšleně "Ale je to super, né?" dodala a zatvářila se na ně s jasným pocitem štěstí. "Jasně." řekl poněkud nevěryhodně Daniel a Samuel jí poplácal po zádech.
	Ten den večer se celá skupina sešla v jedné z otevřených učeben. Poté co Samuel s Danielem referovali o podzemnici, přišli na řadu James, Henry a Sayaka, kteří měli zjistit jak je to s medvodníkem. Henry řekl, že je profesorka Cheisseová vzala do kabinetu a tam jim ze svojí knihovny půjčila tenkou brožurku. Sayaka otevřela svůj batoh, chvíli se v něm pohrabovala a pak vyndala knížečku, kterou podala Jamesovi. James jí otevřel a četl.
	"Medvodník je zvíře nejvíce podobné mroži, akorát tělo má pokryté šupinami jako ryba. Ačkoli má místo končetin ploutve, tak ve vodě se pohybuje po dně. Plavat dokáže, ale nedělá to, protože je to pro něj energeticky náročné. Protože neutíkají, tak je jezerní lidé chovají ve volně žijících stádech. Medvodníci se živí kořeny nemocných či slabých vodních rostlin a tak udržují na dně vodních ploch zdravou vegetaci. Na uvolňování kořenů používají dva dlouhé zuby, které jim jdou z horního patra úst směrem dolu. Ve vodě na sebe medvodníci skrz své šupiny nabírají bahno tím jak se plazí při dně s hlavou často zabořenou v zemi. Proto mudlovští potapěči mají jen malou šanci je zahlédnout. Navíc v přítomnosti nebezpečí (a tedy i člověka) medvodník ztuhne na místě, takže je velmi těžké ho rozeznat od okolního dna. Medvodník sám o sobě není nijak zvlášť inteligentní tvor a tak se ani volně moc samostatně nerozšiřuje. Najdeme je tedy výhradně na místech obydlených jezerními či mořskými národy a nebo v jejich bezprostřední blízkosti. Jezerní lidé využívají medvodníky pro údržbu dna a také některé jejich produkty (zbírají se jejich šupiny a další zbytky, které mají navazující využití). Život medvodníka je delší, než život lidský. Jezerní lidé chovají k medvodníkům úctu a nevybíjejí je. Využívají jen přirozeně uhynulé kusy. Medvodník nemá v přírodě přirozeného nepřítele, což je pro něj štěstí, neboť jeho rozmnožovací cyklus je dlouhý a tak by při větším úbytku jedinců byla ohrožena celá populace. Na některých místech je možné v noci na nezvlněné hladině pozorovat medvodníky, jak poblíž břehu vystrkují hlavu z vody a pozorně prohlížejí přilehlý břeh. Je to proto, že rostliná potrava na dně jim neumožňuje získávat některé potřebné složky potravy, které si tak musí jednou za čas doplňovat na břehu. V některých případech tedy opouštějí v noci medvodníci vodu. Stává se tak, když v blízkosti vody vypozorují nějakou lákavou potravu. Příkladem může být právě med, podle kterého také medvodníci získali své jméno (byl poprvé pozorován v chatrči jednoho rybáře, když mu kradl ze stolu krajíc chleba namazaný medem). Zjistilo se, že v této oblasti jsou medvodníci relativně učenliví. Pamatují si místa, kde potravu získali a dokonce si tuto informaci nějak předávají ve stádu, takže se stává, že místo kde je potrava dostupná navštěvuje více medvodníků v rámci různých dnů. Nikdy se nestává, že by za potravou vyrazilo najednou a na jedno místo celé stádo. Medvodníci se živí sami a o místech kde se dobře nakrmili informují i zbytek stáda. Na souši se medvodník snaží před člověkem utéct, ale když shledá, že ze situace není možné dostat se zpět do vody, tak opět zůstane na místě a snaží se předstírat kámen. Kouzelníci, kteří na souši medvodníka zadrželi popisují, že jeho šupinatá kůže je kluzká a blátivá. Ačkoli některé části těl medvodníků jsou pro kouzelnickou společnost cenným obchodním artiklem, z respektu k jezerním lidem nehubí kouzelníci medvodníky a to je podepřeno v zákoně o vztahu k suverením obyvatelům vodních ploch."
	"Co s tím?" zeptal se Isaac, který se po dlouhé době tvářil bezradně. "Med se v kuchyni vysomrovat dá." řekla uznale Patricia. "Zdá se že v tom máš praxi." řekl Henry a Patricie se na něj zašklebila. Vlastně jsem vám všem přinesla nějaký věnečky" řekla Patricie a začala z brašny vytahovat něco co byly včera večer věnečky "Bohužel jsem je celej den nosila u sebe, zapomněla jsem, že je tam mám.". "No tak zkusíme dát med na břeh a jakmile vyleze medvodník, tak mu zabavíme šupiny" řekl Daniel. "Neviem či to bude také ľahké Daniel." řekla Sayaka. Tristan jako by něco říkal taky, ale rozumět mu nebylo, protože měl plnou pusu věnečků. Jedl totiž zároveň svůj a zároveň ten co mu dala Daphne, která neměla odvahu se do něj pustit osobně. "Kytky jsou tedy snad jasné." rekapituloval Daniel "Medvodník taky. Sůl už má Patricie." podíval se na Patricii a ta přikývla. "a jediným problémem tak zůstává mořská voda. Nepřemýšlel nad tím někdo?" "Nepřemýšlel" odpověděl James "ale ptali jsme se Cheisseové a ta nám řekla, že stačí osolit vodu z vodovodu.". Jak to dořekl, tak se všem viditelně ulevilo. Dokončení lektvaru bylo najednou mnohem blíž, než by se do té doby zdálo. Daniel se na všechny spokojeně díval. Někteří ještě přežvykovali věnečky. "Myslím, že bychom si měli dát nějaké jméno." řekl. Myslel na to už před pár dni, ale nebyl si jistý jestli to ostatní přijmou. Teď mu to však přišlo vhodné. Isaac měl hned zase svou vymýšlecí náladu "Společenství lidí s rozdílnými zájmy." "Tedy SLSRZáci." řekl James. "A co strážci strážců?" řekl malý Daniel. "No vlastně teď jsme sami strážci, když chodíme na stejné místo jako chodili oni." řekl Henry. "Pořád ale nevíme co tam ti strážci strážili. Možná ten vchod." řekla Daphne. "Myslíš, že furt chodili dovnitř, aby zajistili, že tam nikdo nechodí? Tím by spíš zajistili aby se o tom nakonec někdo dozvěděl." řekl James. "Já když slyším strážci, tak si furt představuju nějaké vězení." řekl Ash a pak bylo chvíli ticho, jak si všichni představili kobky plné skučících a naříkajících vězňů hned za dveřmi co se otevírají soulitcem. Samuel mlčení přerušil, když navrhl aby se jmenovali strážci tajemství travního porostu. Dlouho tam ještě seděli a vymýšleli co všechno by se dalo strážit, než Patricie řekla, že už musí jít, jinak už by se dnes do kuchyně nedostala. Daniel s Ashem vyrazili s ní, aby se dozvěděli, jak se do kuchyně chodí. Proto velký Daniel vstal a řekl "Končím shromáždění, dobrou noc strážci.". Na to se všichni odebrali svým směrem, kromě Daphne. 
	"Čekáš na mně?" zeptal se Daniel. "Ne" usmála se Daphne "chci uklidit ty drobky co tu po nás zůstaly.".A tak se oba pustili do úklidu lavic na kterých zůstaly zbytky věnečků. "Zdá se že vedení naší skupiny ti docela jde." poznamenala po chvíli Daphne. "Myslíš?" řekl Daniel a ustaraně se na ní podíval. Daphne se na něj ale nepodívala a místo toho dál uklízela lavice. Tak se Daniel posadil na lavici a přemýšlel. Nutno říct, že tuto otázku si posledních pár dní kladl a necítil se při tom zrovna dvakrát sebevědomě."Jasně." řekla Daphne. Daniel sledoval svoje kolena, zatímco nohama pohyboval ve vzduchu dopředu a dozadu. "Samuel, Henry i James tě respektují. Vidí, že posloucháš jejich názory a taky vidí, že držíš skupinu pohromadě. Oni sami by ve skupině mně, Isaaca nebo Patricii nesnesli, ale je vidět, že Isaac i Patricie nám všem teď dost pomohli. Kdybys skupinu nevedl ty, tak bychom dnes už tak blízko lektvaru nebyli." řekla Daphne, která už se na Daniela dívala. Daniel zvednul hlavu "A ty si myslíš o sobě, že jsi nám s ničím nepomohla?". "No" řekla Daphne a pak se odmlčela "Já jsem zvyklá se spoléhat sama na sebe. Ráda si dělám věci po svém.". Daniel úplně nepochopil o čem mluví a tak se na ní jen zamyšleně díval. "Nejsi zvyklá, že bys něco dělala společně s někým jiným?" zeptal se po chvíli. "Ano. Dá se to tak říct. Nechci o tom mluvit." řekla Daphne a šla dokoše vysypat poslední hrst drobků. "Ale jako velitel jsi dobrý." řekla od koše a znovu se na něj usmála. Daniel se taky usmál a přemýšlel proč mu to asi říká. Pak seskočil z lavice a nabídl Daphne, že jí doprovodí na kolej. 
	"Lebruntka docela koukala, co?" zeptala se Daphne cestou. "Nojo" řekl Daniel "vlastně mi jí je docela líto. Neměli jsme tam psát její jméno. Bude hrozně zklamaná až příjde na to, že není pravda, že by jí někam vzali.". "Neblázni" odpověděla Daphne "aspoň na chvíli může zažít ten krásnej pocit, že se jí něco tak moc vydařilo". "To mně ani nenapadlo" řekl Daniel. "Víš takové věci mně na tom vedení trápí. Jak poznám co je dobře a co je špatně. Vždyť ani nevíme co tam ti strážci tak bedlivě střežili. Co když otevřeme dveře a vyletí z nich drak, který sežere půlku studentů.". "Já ani na takové věci nemyslím." řekla Daphne "Ty se pořád koukáš daleko do budoucnosti a snažíš se tam vidět jaká bude. Jenže svět je často mnohem zamotanější, než by se nám zdálo.". "Jak to myslíš?" zeptal se Daniel. "Myslím" pokračovala Daphne "že často nemůžeš tušit co příde a co k čemu povede. V životě se sice občas dostaneš na křižovatky, na kterých si musíš vybrat cestu po které půjdeš dál, ale ta cesta tě třeba přivede někam úplně jinam, než sis původně myslel.". "Asi máš pravdu." řekl Daniel i když úplně nerozuměl tomu co mu Daphne říkala. "A pak zjistíš, že časem přicházejí chvíle, kdy prostě musíš něčemu věřit a ta víra je pak to jediné co tě vede dopředu. Mně je jedno, co najdeme za těmi dveřmi, ale jsem hrozně moc ráda, že to můžu objevovat právě s váma.". "Chtěl bych být tak chytrej jako ty" řekl Daniel, ale Daphne se na něj podívala jakoby právě řekl úplnou hloupost. "Proč stojíme?" "Nemůžu ti ukázat, kde je vstup do naší koleje" "Aha, tak dobrou noc." "Dobrou noc Danieli."
	Další den prováděli strážci průzkum kolem jezera. Hledali na jakém místě bude nejlepší nachystat past na medvodníka. Patricie v kuchyni vyloudila 7 malých lahviček medu s tím, že velké balení tam nemají. Daniel se každou chvíli zastavoval a sledoval hladinu jako kdyby čekal, že tam uvidí vykukovat hlavu medvodníka. Nemohli se shodnout na tom jak těžké to medovodníkovi nachystat. Ntušili totiž, jestli naploutvích umí po souši lozit dobře nebo špatně. Kdyby lozil dobře, bylo by samozřejmě lepší udělat mu přístup složitější aby se mu případně špatně prchalo.Nakonec se shodli na pustém místě, kde nic nebylo a dalo se tam do vody a z vody dobře lézt. Patricie položila na pláž jednu lahvičku s medem a kousek odstoupila, aby se mohli všichni podívat jak to vypadá. Samuel zašel k vodě, lehl si na břicho a lokty se snažil dostrkat k lahvičce jako kdyby byl medvodník. Všechny to moc pobavilo a Isaac si s ním dal dokonce závody o to kdo se doplazí k lahvičce rychleji. 
	"Takže tu budeme držet nějaké hlídky, dokud nevyleze?" zeptala se Patricia. "No to bude asi potřeba." řekl Daniel. "Hlavně přes noc teda." "Jenže na večerku už musíme být na kolejích."  řekla na to Patricia. "To chcete hlídat celou noc?" zeptal se Samuel. "A co když vám žádnej medvodník nevyleze třeba týden?" vložil se do toho James. "My moc hlídkovat nemůžem." řekl za prváky Ash. Se svým návrhem se přidal Isaac "Pojďme to tu prostě nechat ležet a každej den se podíváme, jestli to tu furt je. V tý příručce se psalo, že se ty medovníci na místa vracej, takže je nejdřív párkrát naučíme sem na med chodit a pak už si tu na ně jenom jednu noc počkáme.". "Komu si ukradl tak dobrej nápad Jernome?" zeptal se Samuel a Isaac se na něj zakřenil, ale pak se usmál, protože mu asi došlo, že ho Samuel pochválil. "Dobře tedy" řekl Daniel aby ho ostatní začli poslouchat "Necháme tady lahvičku s medem a budem se každej den chodit koukat, jestli jí medvodníci vyjedli. Jakmile jí snědi, tak tam hned dáme novou a až jich snědi třeba pět, tak tam dáme šestou a v noci si na jednoho z nich počíháme.". "My se Sayakou to můžem chodit každej den kontrolovat." řekl Henry. Danielovi bylo jako kdyby někdo v tu chvíli šlápl na nohu, ale pak řekl "Jasně. To je dobrej nápad." a snažil se usmát "Nebude to vypadat nápadně." "A Black s Lorrenovou by taky mohli dělat jako že spolu choděj a kontrolovali by to tu každej druhej den." řekl Isaac. Daphne zvedla hlavu a rozhlédla se. "To asi nebude potřeba Isaacu." řekl Daniel a v tom si všiml, že Daphne zase zmizel z tváře nepatrný úsměv, který tam ještě před chvílí byl. Chvíli se na ní díval, čehož si Daphne hned všimla a řekla "Jasně. Zvládnou.". Daniela napadlo, že s ním asi Daphne ráda mluví a jemu vlastně taky po jejich posledním setkání přišlo, že se od ní může dost věcí přiučit, ale už bylo bohužel pozdě na to, aby to vzal zpět.
	Chvíli na to promluvil James "Další bod na seznamu je ta kytka Danieli. Pořád ještě nevíme, kde je ten tajnej záhonek. Za chvíli se bude stmívat, tak bysme měli hned začít trénovat to kouzlo.". "Tak se sejdem u kašny za pět minut. Já jsem si tu formuli poznamenal na roh sešitu z bylinek a ten mám nahoře.". Na to Daniel vyběhl zpátky ke hradu a mířil na svou kolej. Dole u kašny už ho ostatní netrpělivě čekali s vytaženýma hůlkama. "Hlavně ať nás nikdo nepotká." řekl Daniel "Co kdyby jste tu někdo zůstal a hlídal?". "No ale kam půjdete?" zeptal se malý Daniel. "Vidíš to vlastně nevíme," odpověděl Daniel "tak jdeme všichni.". Vyšli z nádvoříčka směrem k famfrpálovému hřišti. Stmívalo se o to rychleji, že nad nimi byly husté mraky, ze kterých opět začal padat sníh. "Snáď to tu nebude v nedeľu všetko pod snehom." posteskla si Sayaka. "Nimezdo" přečetl Daniel pomalu z utrženého kousku sešitu. "Nimezdo!" neslo se okolím, jak všichni skoro naráz udělali první pokus. Pak už trénoval každý po svém. "O tom kouzle toho víme hrozně málo." stěžoval si James. Za další chvíli se ozval zase Henry "A jestli sou ty kytky moc daleko, tak neuděláme žádný světlo i kdyby sme se rozkrájeli. Vždyť vlastně ani nepoznáme, jestlinám to kouzlo už jde.". Daniel se o to víc snažil, protože se bál, že ostatní nevydrží moc dlouho trénovat a vzdají to. Naštěstí se po chvíli ozvala Sayaka "Ja myslím, že už mi to niečo robí.". Všichni se zastavili v trénování a podívali se na konec její hůlky. "Je to len kratučké." řekla jim Sayaka poté co to znovu zkusila "Urobte okolo mne krúžok, nech je tu väčšia tma.". Semkli se kolem Sayaky a čekali, zdali se jí kouzlo podaři. Samuel chytil Daphne a Henryho kolem ramen a to samé po něm udělali také skoro všichni ostatní. Sayaka soustředěně vyslovila zaklínadlo "Nimezdo!". Daniel sledoval jak se její krásné oči postupně rozzářily a zase zhasly, když sledovaly rostoucí a zase mizející světlo na konci její hůlky. "Nic moc." řekl James "Buďto ti to ještě moc nejde a nebo stojíme daleko od kytek.". "Jde jí to výborně!" řekl Daniel dřív, než si stihl uvědomit, že to asi neni úplně vhodný komentář, když vlastně přesně nevědí jak má to kouzlo vypadat. "Popojdem kus dál." řekl Samuela  tak jak držel své sousedy kolem ramen, tak vyrazil směrem do boku. Celý kruh i se Sayakou uvnitř se pohnul o asi patnáct metrů a všichni se nasmáli, protože někteří skoro upadli. O to víc se nasmáli, když už to poté čekali a při třetím přesunu Ash skutečně upadl čimž všechny skvěle pobavil. "Jestli nás někdo pozoruje, tak si musí myslet, že nám hráblo." řekl Samuel. "Nikdo tu není," odpověděl mu na to Ash "rozhlédl jsem se kolem, když jsem vás doháněl.". Sayačino kouzlo bylo na některých místech skutečně silnější a jinde slabší. Po chvíli se jim podařilo zjistit směr, kterým semusejí přesouvat, aby kouzlo stále sílilo. Udělali asi pět přesunů tím směrem. Zčásti proto, že už bylo víc tma a taky asi proto, že se přiblížili k záhonu, bylo už Sayačino světlo vidět i když jí ostatní nedělali clonu. Proto dál pokračovala sama a vždy po pár krocích udělala kouzlo. Světlo už bylo velmi jasné, když se blížili ke zdi bradavických pozemků. O pár kroků dále však už zase začínalo slábnout. Samuelovi už se kouzlo podařilo vykouzlit také a tak nyní obcházeli kolem dokola a taky křížem krážem. Ostatní stáli v hloučku, porovnávali jak moc jim to svítí a hádali se, když je posílali různými směry. Do večerky už zbývala jen chvíle, když se jim podařilo jakž takž určit čtverec o velikosti asi 30 krát 30 metrů, kde jim kouzlo svítilo nejvíc. Na tak dlouhý pobyt venku a sněžení moc připraveni nebyli a tak šli zpátky v řadě vedle sebe a pořádně se k sobě tiskli. {mp2}

kapitola 11 - pařátova chvíle

	V sobotu odpoledne si udělali válečnou poradu v místnosti u bahniště. Daniel si dokonce nakreslil na dva slepené pergameny velký plán celé zítřejší akce, který pak vyvěsil v místnosti na stěnu. Nejdříve si ale vyslechli hlášení od Sayaky a Henryho. "Poslušně hlásím, že med je na svém místě." prohlásil pobaveně Henry, neboť očima zkoumal bojový plán. James už měl plán prohlédnutý a tak se zeptal k čemu vlastně takový plán dobrý, když nemůžeš vědět, kde bude čekat Filch. "Pokud budou všichni stát na svých místech, tak se k nám Filch nemůže přiblížit." prohlásil Daniel a ukazoval pozice hlídek v terénu. "No a jak si budem dávat znamení, kde se Filch pohybuje?" zeptala se Daphne. "Po pravdě řečeno nevim" odpověděl Daniel "kouzlit před ním nemůžem a křičet moc taky ne.". "Chybí ti tu Norisová." poznamenal Ash, který v tu chvíli studoval karikaturu Filche nakreslenou v levém dolním rohu plánu. "Tak já se o toho Filche postarám" řekl Isaac "něco mu udělám.". "Mal by si zas nasadiť tie svoje druháky" poradila mu Sayaka. "Jenže ty mně už nic neuvěřej." řekl Isaac, který to vzal vážně. "Asi si budeš muset nechat udělit nějakej školní trest." řekl mu Samuel. "Já ani nevim co nemá rád" řekl zamyšleně malý Daniel "třeba bys mu mohl svázat tkaničky.". Všichni se zasmáli a další příjemné chvíle strávili tím, že promýšleli co všechno může takového člověka jako je Filch rozčílit. Vydrželo jim to docela dlouho i když potom zábava trochu uvázla, když se snažili přijít na něco, co by se skutečně dalo použít. Nejlepší se jim nakonec zdál nápad Daphne, že by unesli paní Norisovou dali jí někam, kde by jí Filch musel jít zachraňovat. "Vlastně by stačilo jí odlákat, nebo někam zavřít a Filch by jí pak hledal, takže by neměl čas hlídat" napadlo Jamese. Daniel pak celý plán shrnul "Takže Samuel, Tristan a Patricie půjdou odlákat paní Norisovou. Patricia musí mít z kuchyně včas donešený nějaký jídlo, na který by se taková kočka dala odlákat!". "Vezmu toho raděj víc, protože nevíme co na ní platí." skočila mu do řeči Patricia "No co je? Kdyžtak můžem dojíst to co nebude chtít.". Daniel počkal, až domluví a pak pokračoval "Isaac má na starosti odlákání Filche. Zajde za ním a řekne mu, že viděl paní Norisovou z neznámého důvodu utíkat pryč. James to bude z povzdálí hlídat a dá nám znamení, že Filch už je ze hry venku. Daniel, Sayaka, Henry a Ash budou hlídkovat na svých stanovištích a musí zadržet každého, kdo by se blížil k záhonu. Já a Daphne najdeme rozkvetlé podzemnice a jednu seberem. Až bude podzemnice v bezpečí, vezme jí Daphne k figurínám a já vás mezitím oběhnu, aby jste věděli, že už jsme hotoví." Tristan si bedlivě prohlížel plán na zdi a nakonec se Daniela zeptal "Ale kde jsem v tom plánu já?". Daniel se podíval na plán a uviděl, že na Tristana skutečně při kreslení plánu nějak zapomněl. "Ty si hlavně nezapomeň pařát." odpověděl za Daniela Samuel.
	V neděli ráno bylo za okny školy bílo. Po snídani se všichni strážci sešli a šli se projít podél jezera, aby zkontrolovali lahvičku s medem a taky aby obhlédli jak vážná je sněžná situace. Naštěstí sněhu bylo jen velmi málo a James poznamenal, že je nad nulou. Med byl na svém místě. Chvíli se u něj zdrželi, když pozorovali jezero a prváci se snažili ve sněhu kolem lahvičky hledat aspoň otisk ploutví. 
	K večeru se začali chsytat na noční operaci. Daniel byl trochu nervózní a tak se ptal na přeskáčku každého z nich co je jeho úkolem. Patricia přinesla plnou náruč různého jídla a rozděla si ho s Tristanem a Samuelem. "Jestli zjistíme, že jediná věc na kterou se dá nalákat byl ten kus marcipánu co jsi sežral Tristane, tak si mně nepřej!" řekl ještě Samuel Tristanovi při odchodu, poté co se rozloučili s dalšími skupinkami a popřáli si štěstí. Daniel a jeho skupinka zamířili ven na pozemky. Hodně sněhu stihlo přes odpoledne roztát. Celá skupinka se tak zastavila v nádvoříčku s kašnou a pozorovali výhledem sníh. Střídavě ukazovali na místa, kde už nebyl a plánovali jak přijít a odejít od záhonu tak, aby po nich nezbyly žádné viditelné stopy. Tou dobou už se stmívalo. Ve čtvrt na osm dorazil Isaac s Jamesem a hlásili, že Filche ve škole nenašli, takže už musí hlídkovat na pozemcích. Chvíli ho vyhlíželi a pak se vydali do šera, aby ho našli. "Je pravděpodobné, že půjdou tudy dovnitř." poznamenala Daphne a ukázala na malou zídku "Když se támhle schováme, tak nás neuvidí až tudy budou procházet.". Tak si tedy vlezli za zídku a čekali až uvidí Filche jak se vrací do školy. Trvalo to už více než čtvrt hodiny a Filch byl stále v nedohlednu. "Třeba tam vůbec neni a třeba se taky vrátil jinudy." řekl malý Daniel "Možná jsme ho měli sledovat už od snídaně.". "Nedá se nic dělat." řekl Daniel po dalších asi pěti minutách "Čas se rychle krátí a každou chvílí se tu může objevit Gibson. Pojďte na svá místa a my jdeme k záhonu.". Všichni se rozešli na místa tak, jak se dohodli v sobotu. Daniel s Daphne šli nejdřív po cestě podél zdi a hledali kde sníh dostatečně roztál tak, aby se mezi ním dalo projít beze stop. Museli se asi dvakrát vracet a pak jít znovu směrem k Prasinkám, než se jim podařilo najít místo, které bylo asi nejvhodnější. Daniel šel první a Daphne hned za ním se snažila jít v jeho šlépějích. Na potemnělých pozemcích už bylo vidět jen černé siluety hradu a zdí kolem. Daniel stále hledal před sebou světýlko, které by značilo záhon s podzemnicemi, ale nikde nebylo vidět nic. Nebyl vidět ani měsíc a tak jediná světýlka byly okna hradu osvětlená mihotajícími se svíčkami.
	Když už bylo jasné, že jdou moc dlouho, tak se Daniel zastavil. Do obličeje Daphne už neviděl, ale ve tmě šlo dobře pozorovat jak se choulí do svého pláště. "Tohle jsem trochu podcenil" řekl Daniel a znovu se rozhlížel do stran "Měla sem jít Sayaka s Henrym, protože umí to kouzlo. Vůbec mi nedošlo, že to v noci vlastně nenajdu. Navíc když tu je sníh.". "Nikomu z nás to nedošlo" řekla chlácholivě Daphne "Prostě to nevyšlo. Není to tvoje vina.". Daniela sice nepřesvědčila, ale dohadovat se o tom teď nechtěl. Chvíli tam tak bezradně stáli. Daniel přemýšlel jak to jde s kočkou a s Filchem. Co když je Filch odhalil a teď všichni dostávají nějaký velký školní trest. Jak asi jim Daniel v noci nebo zítra výsvětlí, že se z pozemků vrátil s prázdnou. Pomyslel si jak naivní bylo snažit se dělat jim velitele a jak dětinské bylo kreslit plán na slepené pergameny. Daphne k němu přistoupila a obejmula ho. Daniel chvíli netušil co má dělat, ale pak jí taky chytil a pevně jí tiskl k sobě. Postupně cítil jak jeho nervozita ustupuje. Pochopil, že Daphne se mu snažila naznačit, že v tom není sám. "Děkuju Daphne." řekl jí. "To nemáš zač" odpověděla "támhle jsou ty kytky." dodala a ukázala před sebe. Kus od nich směrem zpátky ke škole se skutečně rozprostíralo jemné barevné světlo. Vydali se k nim a Daniela napadlo jak dlouho už o nich vlastně Daphne ví. "Tys je viděla už předtim?" zeptal se pak zvědavě po chvíli. "Ne. Teprv když jsme se ... to." odpověděla Daphne. Ukázalo se, že podzemnice od nich nebyly daleko, ale že to jen tak vypadalo, protože svítily slabě. Jak se k nim blížili, tak viděli, že se podzemnice znatelně hýbou. Nejdříve ze země vystrkovaly zakulacený stonek, který pak na jedné své straně měl zavěšený uzavřený květ, který svítil a vypadal tak skoro jako žárovka. Stonek rostlin se postupně narovnával a tak se květy dostávaly směrem vzhůru a tam se rozvíjely. Daphne s Danielem stáli na okraji záhonku a fascinovaně to celé pozorovali. Profesor Gibson měl pravdu, když říkal, že to je nádherná podívaná. Skutečně nikdy Daniel nebyl tak okouzlen. Světlo se různě proměňovalo, vzdalovalo a zase přibližovalo jak se květiny narovnávaly a rozevíraly své květy. Každá z květin měla trochu jiný barevný nádech a tak společně tvořili zvláštní mozaiku bez jasného motivu. Daniel netušil, zdali ho tak okouzluje krása těch květin, nebo snad jedinečnost a výjimečnost této situace, nebo snad to, že tu celou scenérii sledoval spolu s kamarádkou Daphne, která si dala jeho ruce kolem pasu, jemně se o něj opřela zády a tak se navzájem zahřívali.
	Potom už v Danielovi stoupalo napětí z toho, že někdo může každou chvíli přijít. V jednu chvíli už napětí bylo větší, než touha nepřerušovat tento kouzelný okamžik a tak Daniel dal od sebe ruce, které mu do té doby Daphne svými zahřívala, jak se jich držela. Pak se sehnul a vybral jednu z květin, která se mu zdála vhodná k utrhnutí. Její světlo svítilo do fialova. Daniel utrhl dvěma prsty květ a podal ho Daphne. Potom si ve světle květiny prohlížel jak se Daphne zároveň usmívá a zároveň vypadá smutně. "Zkus ještě utrhnout i ten stonek Dane. Třeba si bude Gibson myslet, že ta rostlina uhnila a nebude hledat člověka, který mu ji ukradl.". Přesně to Daniel udělal a stonek si dal do kapsy. "Měli bychom vyrazit kolem zdi a pak to vzít do školy ještě obklikou, abychom nepotkali Gibsona." řekla ještě Daphne a pak se na dlouho odmlčela. Daniel si myslel, že bude teď cestou mluvit, protože sám se cítil plný zážitků a měl velkou chuť je s ní sdílet. "Proč mlčíš?" řekl, když už se mu ticho zdálo příliš dlouhé. "Mlčet je někdy krásné." odpověděla Daphne. Daniel tomu nerozuměl a tak zase nic neříkal. Po chvíli se odpojili od obvodové zdi a pokračovali obklikou přes pozemky. Daniel každou chvíli otočil hlavu na pravo a podle mihotajících se oken hradu hlídal aby šli dobrým směrem. "Někteří lidé neumějí mlčet." začala zase Daphne "Bojí se ticha a nezažijou nikdy tu krásnou chvíli, kdy dva lidé spolu mlčí a přesto si skvěle rozumí." Daniel se na ní podíval, ale do obličeje jí neviděl. "Ale bylo to krásný, co?" řekl po chvíli. "Já vím." odpověděla Daphne. Občas vytáhla zpod pláště květ podzemnice, aby se na něj podívala. Od utržení svítil čím dál míň. "Snad vydrží čerstvý, než seženeme ty šupiny." řekla Daphne, když už byli skoro u hradu a květ už svítil opravdu velmi jemně. 
	Ještě než došli na nádvoříčko, tak uslyšeli dohodnuté zapískání. Otočili se do leva a po pár metrech se střetli se dvěma menšími postavami. "Ahoj kluci" řekl jim Daniel "všecko dobrý? jak to šlo?". "Prošel kolem nás Gibson. Báli sme se, že se po cestě potkáte, ale nevěděli jsme jak bychom ho mohli zastavit, tak jsme ho nechali jít. Je to asi půl hodiny. Mysleli jsme, že už je íceméně po akci, tak jsme šli k sobě.". "Dobře." řekl Daniel "Tak jdeme do hradu.". Po nádvoříčku se pomalu plížili, pro případ, že by cestou potkali někoho dospělého. Malý Daniel se pak odpojil, aby zašel pro Henryho na jeho stanoviště. Mezitímco čekali až se Daniel s Henrym vrátí, přišla k nim potichu ze tmy Sayaka "Tak čo? Ako vám to šlo?". "Dobrý, kytku máme" odpověděla jí Daphne a vytáhla fialový květ, který už dokázal osvětlit jen sám sebe. Dál už zase nemluvili a čekali. Daniel se vrátil po chvíli a hlásil, že Henry na svém stanovišti není. "My sme tu ešte stáli spolu," vyprávěla Sayaka "keď prišla Daisy Hunter. Ja som sa stihla schovať za sĺp, ale Henryho videla a tak sa s ňou musel baviť. Hovorila, že občas v noci chodia k lesu pozorovat vlky, tak Henry odišiel s ňou, asi aby mi dal šancu odísť z úkrytu a aby Daisy odlákal. Myslela som, že sa jej zbavil a vrátil sa na stanovište, ale možno ešte sú niekde spolu. Nemá zmysel na neho čakať.". Tak se všichni vydali do hradu. Hned za vchodem už se setkali s Jamesem. "Filche sme na pozemcích potkali" řekl James "ale on hned Isaaca poznal, že je to ten kluk co mu pronikl bez dovolení do prasinek. Tak ho táhnul za ucho zadním vchodem a pak přes celou školu do svojí kanceláře. Tam ho zamknul a šel hledat pani Norisovou. Zdá se, že Isaac to dost odnese. Já jak jsem viděl, že jde Filch do školy a ne na pozemky, tak jsem vyrazil za váma. Cestou jsem ale potkal Gibsona a nemohl jsem ho už předběhnout.". "V pohodě Jamesi" řekl mu na to Daniel "my jsme se vraceli kolem a s Gibsonem jsme se vůbec nepotkali.". "To jsem rád." dodal James.
	Vzhledem k tomu že už bylo pár minut po večerce a vzhledem k tomu jak byli všichni rozprášeni, rozhodl Daniel, že půjdou radši spát a v komplexu strážců se sejdou až zítra po vyučování. Někteří tak šli rovnou na svou kolej a někdo se ještě vydal najít zbylé členy skupiny, aby je informoval, že už mají jít spát. Daniel a Daphne, protože byli zvenku promrzlí a taky trochu mokří, tak byli mezi těmi co už šli na kolej. Spát ale nešel. Sayaka mu před rozloučením dala láhev se zbytkem čaje, který měli venku na zahřátí a tak si sedl na křeslo ve společenské místnosti, zabalil se celý do deky, nalil si čaj do hrníčku, chytil ho oběma rukama a spokojeně popíjel. Seděl tam a přemýšlel o všem co za poslední dobu zažil a snažil si to v hlavě nějak rozumně poskládat. Asi po hodině vešla do koleje Daisy Hunter. Pozdravila Daniela a sedla si k němu. Daniel se snažil tvářit jako že vůbec neví kde byla. Daisy si ho ale prohlížela. "Nejsi nemocnej?" zeptala se potom. "Né, jen jsem si tu chtěl tak posedět." odpověděl Daniel. Podíval se na Daisy a uviděl jak u vchodu do koleje se krčí James tak aby ho Daisy neviděla. "Nepůjdeš spát?" zeptal se Daniel Daisy ve snaze nějak jí vystrnadit. "Nojo. Co jinýho bych asi tak měla v noci dělat?" podívala se na něj Daisy s nepochopením. "Ale jestli mně vyháníš, tak to já raději zůstanu." řekla mu ještě s úsměvem než odešla. Zdá se, že bude zapotřebí být rafinovanější pomyslel si Daniel, ale zase na to obratem zapomněl, protože si to nepoznal do sešitu. Když Daisy zmizela, odvážil se James ode dveří. 
	Jak se blížil k Danielovi, tak už se usmíval a jak dosedl, tak začal vyprávět "Tak prosimtě, Henryho jsem našel skutečně s Daisy kus od Hagridovy chatrče jak pozorujou vlky. Mávnul jsem na něj, že už je konec, tak se rozloučili a po chvíli se Henry od Daisy oddělil. Hned jsem ho dohnal a poslouchej co mi řekl. Daisy tam nikdy žádný vlky neviděla a tak si je tam prostě jenom představuje. Tak tam spolu stáli a koukali do lesa, kde se nehnula ani noha. Henry, aby jí tam udržel, tak si musel furt vymejšlet další a další nápady jak by tam ty vlci mohli pobíhat. Byl z ní úplně hotovej.". "To je dobrý." řekl Daniel a James dokončil svoje vyprávění "Ta Daisy musí mít fakt velkou fantasii, když se tam chodí několikrát tejdně koukat na neexistující vlky.". Pak se na sebe oba chvíli usmívali a pak šli spát. V noci se Danielovi zdálo o vlcích co běhali kolem zapovězeného lesa a vyli na měsíc.
	Druhý den večer se skutečně sešli ve stokách a zašli až nahoru do místnosti s odtokem pro soulitec. Po cestě už jim Sayaka s Henrym referovali, že nádobka s medem přes noc zmizela. Bohužel sníh kolem už nebyl, takže nebylo poznat jestli nádobku vyjedl člověk, nebo zvíře a už vůbec ne jaké zvíře. "Člověk by tu lahvičku odnesl." řekl malý Daniel. Každopádně druhá lahvička byla na místě připravena pro další noc. "I kdyby tam každou noc jedna lahvička zmizela, tak už stejně nestihnem do Vánoc medvodníka překvapit." vypočítal James. Potom radši mlčeli a soustředili se, protože přecházeli neviditelnou podlahu. Jakmile byli na druhé straně, tak už se Daniel mohl zeptat "Kdo z vás tu zůstává přes prázdniny?". Všichni prváci jeli přes prázdniny pryč. Ze starších dětí zůstala Patricia, Daphne a Henry. "No tak to budeme muset zvládnout ve čtyřech s tím medvodníkem." zakončil svůj průzkum. 
	Nahoře si všichni posedali a Samuel začal vyprávět jak to šlo s Filchovou kočkou, paní Norisovou "Tak našli sme jí teda v přízemí. Plížila se za Filchem na pozemky. Uzavřeli sme jí ústup a tak začla něco tušit. Patricie jí nabízela všecko to jídlo, kromě teda marcipánu a pak ještě šunky, kterou Tristan stihnul sežrat po cestě. Bohužel to tý kočce bylo úplně jedno. Místo aby šla k nám, tak před Patricií furt couvala. Podle mně to teda vůbec neni kočka, protože takhle se kočky vůbec nechovaj. To jídlo jí bylo úplně fuk. Musí to bejt přestrojená kuna nebo tak něco. Jak furt ustupovala, tak sme se hrozně báli, že se najednou otočí a odběhne někam pryč. To se samozřejmě stalo a tak sme jí kus pronásledovali po hradě. Jen díky obrovskýmu štěstí sme nikoho cestou nepotkali. Pak se zase zastavila. Asi se nám chtěla vysmát nebo co. Já se hrozně naštval na Tristana a utrhnul sem mu z krku ten jeho zatracenej pařát. V tom se ale za mnou ozvalo MŇÁÁÁU! a jak sem se ohlíd, tak ta kočka normálně byla na stropě. To sem teda viděl poprvý v životě. Vyskočila a nebo asi vylezla po stěně až na lustr a byla tam celá naježená. Evidentně se bála toho pařátu. No tak sem ho položil na podlahu pod ní. Seděla tam furt nahoře a koukala na něj. Zavelel sem k odchodu, ale Tristan si ten pařát chtěl vzít, tak sem ho musel přesvědčit ať ho na tuhle akci zapůjčí." Tristan se hned vložil do řeči "Počkal až se pro něj sehnu a pak mi dal pohlavek!". Samuel se na něj podíval jako kdyby mu měl dát ještě jeden a pak pokračoval ve vyprávění "Nechali sme je tam teda spolu a zdekovali sme se pryč. Pařát sme pak v závěru akce bohužel nenašli. Musí ho mít u sebe Filch, protože tam kočku vysvobozoval.". Daniel to pozorně vyslechl a zatímco ostatní se spíš smáli, tak se podíval vážně na Tristana. Tristan se skutečně taky nesmál. "Ten pařát se musí Tristanovi vrátit." oznámil potom všem. "Vždyť je to jen pařát." prohlásil Isaac. "Ne!" řekl Daniel důrazně "Je to Tristanův pařát!". Zdá se, že i ostatní kromě Isaaca taková odpověď překvapila a tak sledovali Daniela. Mluvit však začla Patricie. Zprvu potichu, ale pak víc nahlas "Pokud ti nikdy nikdo nic nesebral Isaacu, tak nemůžeš chápat jaký to je.". "Přesně tak." dokončil Samuel co začala "Tristan nám svým pařátem pomohl získat předposlední přísadu do soulitce. Uděláme každý vše co můžeme, aby se k němu pařát zase vrátil."
	"Ten pařát má Filch v knaceláři. Dal si ho tam do krabičky doprostřed stolu." řekl Isaac "Dneska jsem si tam šel pro obálky, tak jsem ho tam viděl".  "Pro jaký obálky?" zeptal se Daniel. "Musím za trest nadepsat pro každýho studenta 10 obálek se jménem a adresou. Je to můj trest za ty Prasinky. Dokud to nedodělám, tak mi Filch nevrátí hůlku." dodal Isaac. "A prečo si je dnes nepriniesol so sebou?" zeptala se ho s úsměvem Sayaka. Daniela potěšilo s jakou samozřejmostí nabídla Sayaka Isaacovi pomoc a to i přesto, že před časem by se sotva pozdravili a v Prasinkách je Isaac dokonce sledoval. Isaac to asi nepochopil a tak Sayaka dodala "Už sme ich mohli mať aspoň polku hotovú". Isaac tedy řekl, že pro ně hned zajde, ale když popřemýšleli jak by bylo zdlouhavé je sem donést, tak se raděj všichni zvedli a odešli z tajné chodby ven s tím, že to udělají v nějaké učebně. Pomohli s tím úplně všichni a tak to bylo hotové opravdu rychle. "Moc jste mi pomohli!" řekl Isaac "Hned zítra mu to zanesu.". Daniel z toho měl radost. Zdálo se mu, že celá skupina čím dál víc spolupracuje a taky se už na sebe navzájem můžou mnohem víc spolehnout. Rozhodl se, že hned zítra musí něco podniknout na záchranu pařátu, aby ho měl Tristan už na Vánoce. 

kapitola 12 - mrazivý vánoční večírek

	V úterý dopoledne měli čtvrťáci volno a tak zašel Daniel za Samuelem a přemýšleli jak proniknout k Filchovi a osvobodit pařát. Vzpomínali co všecko o Filchovi vědí. Vzpomněli si, že na začátku roku jim říkal, že u něj v kanceláři je možné nahlédnout do seznamu zakázaných čiností. "Tak já třeba bych mohl jako přijít, že chci nahlédnout do toho seznamu a nechám ti otevřené dveře. Ten stůl s věcma je tam za dveřma hned po straně, takže jestli mi Filch bude ukazovat seznam, tak se tam můžeš rychle po čtyřech zaplazit a sebrat to." navrhl Samuel. "Tak jo, to zní dobře." řekl Daniel a hned se do toho pustili. 
	Před Filchovou kanceláří ještě chvíli postávali. Samuel si různě rovnal hábit a pak chvíli postával přede dveřmi. Daniel, přimáčklý zádama u zdi, na něm viděl jak přemýšlí co přesně Filchovi řekne a kam si musí stoupnout tak, aby dal Danielovi šanci prolézt dovnitř. Poté zaklepal, chvíli poslouchal dveře a pak je dokořán otevřel. Daniel pozoroval jak Samuel vchází dovnitř a víc už neviděl. Proto se skrčil na všechny čtyři a hlavu těsně u podlahy vstrčil opatrně dovnitř. Samuelovi se podařilo stoupnout si tak, že byl Filch otočený zády ke dveřím. Moc času nemám pomyslel si Daniel a vydal se po čtyřech kupředu ke stolu. Filch měl několik stolů vedle sebe podél zdi. Taky v nich byly šuplíky a nad nimi různé poličky a skříňky. Zdálo se, že Filch zde schovává veškeré zabavené předměty a ještě si je tu v zákeřné škodolibosti vystavuje, protože mnoho se jich válelo na stolech. "Zajímalo mně totiž, jestli můžu na silvestra použít rachejtli co jsem koupil v Prasinkách." soukal ze sebe Samuel. Potom Daniel slyšel zaklapnutí knihy, jak Filch zlostně zabouchl knihu se seznamem zakázaných předmětů. "Studentům jsou všechny druhy rachejtlí a petard přísně zapovězeny!" rozkřikl se Filch a dodal "Ven! Okamžitě ven!". I když se snažil jít Samuel pomalu, musel okamžitě odkráčet z místnosti a Daniel, toho času už pod stolem, slyšel jak za ním Filch zabouchl dveře.
	"Těší mně, že se opět potkáváme." zašeptal úplně potichu na Daniela Henry. Daniel se na něj překvapeně podíval. Henry na něj mluvil tak jen tiše, jak to jen dokázal. Daniel mu musel téměř odezírat ze rtů. "Měl jsem nějakej nefunkční mudlovskej telefon, tak jsme se Sayakou vymysleli, že by ho jako Filchovi zanesla, že to je nebezpečný předmět a já mezitím proklouznu tady pod stůl. Bohužel si to od Sayaky vzal a hned jí obratem vyhodil ven, takže sem se už nestihl vrátit. Ty mně jdeš zachránit?". Daniel jen zakroutil omluvně hlavou. "Já jsem  vůbec netušil, že tu jsi." dodal Daniel "měli jsme se Samuelem úplně podobnej plán.". Chvíli na sebe koukali. Danielovi to přišlo na jednu stranu komické a na druhou stranu smutné jací jsou oba hlupáci. Přesto se na sebe culili a Daniel se musel chvíli přemáhat, aby se nerozesmál nahlas. "Jaktože jste venku nepotkali Sayaku?" zeptal se poté Henry. "Netušim." odpověděl Daniel "Vůbec jsme jí neviděli.". Tak tam spolu bezradně seděli několik minut. Zjistili jak daleko se můžou za stoly a za šuplíky plazit kolem místnosti, ale dalo se dostat leda kousek dopředu a pak doleva, což by se jim mohlo hodit leda pokud by se rozhodli, že jeden chytí Filche za nohu a druhý mezitím uteče s pařátem. "Proč jste neměli žádnej záložní plán?" zeptal se Henry. "Asi ze stejnýho důvodu jako jste ho neměli vy." odpověděl Daniel. Tak tam spolu seděli dalších pár minut. "A co počasí?" zeptal se Henry. "Dobrý dobrý." odpověděl Daniel "Snad toho sněhu mohlo být letos trochu víc.". Na to se zase chvíli smáli nesmyslnosti situace v níž byli. "Norisová se sem naštěstí asi bojí, když tu je ten pařát." poznamenal za další chvíli Henry. "Ještě že tak" řekl na to Daniel "Představ si, že by sem přišla. My by sme jí museli chytit a potichu jí tady držet aby nemohla varovat Filche." Pak se ozvalo zaklepání na dveře. Dovnitř vstoupil Isaac Jernom a nesl hromadu obálek. "Dobrý den, tak vám to nesu." oznámil Jernom a pochodoval za Filchem. "Jej!" řekl potom dramaticky a vyhodil obálky do vzduchu, jako kdyby o něco zakopnul. Pak se sehnul a začal je sbírat. "Nezavřel jste dveře" vyštěkl na něj Filch a snažil se přes obálky dostat, ale Isaac mu v tom asi dost dobře bránil tím jak nešikovně je sbíral. "Promiňte, jsem to ale nešika." dodal. 
	Daniel ucítil jak ho Henry štouchnul do zad a podíval se ze dveří ven. Samuel a Sayaka na ně zbesile mávali ať lezou ven. Daniel okamžitě vyrazil po čtyřech ke dveřím. V půlce cesty si uvědomil, že nesebral pařát a tak se zastavil a otočil. Henry lezl za ním a díky Danielovu pohledu si to asi také uvědomil. Dolezl zpátky ke stolu, otevřel krabičku a sebral z ní pařát. "A jak se má paní Filchová?" zaslechli po cestě Isaacův hlas. Konečně byli venku z kabinetu i s pařátem a potichu utíkali chodbou za roh. "Prepáč Henry ja som nevedela čo ďalej urobiť a tak som bežala zohnať Isaaca." omlouvala se Sayaka zatímco objímala Henryho. "Hlavně, že to dopadlo dobře." řekl Daniel. "Isaac je profesionál." dodal Samuel.
	Ten den večer hlásil Henry se Sayakou další prázdnou lahvičku medu a druhý den začaly vánočí prázdniny. Škola se rychle vyprazdňovala, jak odjížděly jednotlivé děti. Všichni strážci se společně sešli ve vstupní síni, když odjížděl Ash s malým Danielem. Samuel za všechny slavnostně předal udivenému Tristanovi úhledně zabalený balíček, ve kterém byl jeho pařát na novém provázku. Tristan se na všechny díval a vypadal spokojeně. Postupně se jejich skupina zmenšovala, až už zbyli jen ti, co v Bradavicích zůstávali přes vánoční svátky. Daniel měl původně odjet taky, ale nakonec se vymluvil, protože nechtěl zameškat medvodníka. Ostatním to ale neřekl. Vzhledme k tomu jak medy z lahviček pravidelně mizely, vycházelo přepadení medvodníka přímo na štědrý večer. "To vypadá, že si uděláme pěkný vánoční večírek." komentovala to Daphne. "Pěkný mrazivý večírek." dodala Patricia. Sněhu už padalo docela dost. Stopy ploutví kolem lahvičky medu však nebyly, protože sníh teď padal téměř pořád a tak musely během pár minut zase zapadat. I hledání lahvičky bylo teď náročnější, neboť okolí školy docela změnilo svůj ráz. Když už tam stáli, tak si rozmysleli, jak se navečer připraví. "Nejlepší by bylo, kdyby jsme tu měli iglů." řekl Henry. Chvíli se tomu smáli, ale pak si řekli, že to vlastně zas taková hloupost není a vrátili se do školy najít něco čím se dá kopat ve sněhu. Daniel s Henrym zašli jen ke skleníkům a sebrali tam nějaké lopatky. Daphne našla hrábě. Vrátili se tedy ke sklenici medu a pár metrů od ní začali kopat díru tak, aby bylo možné z ní vyběhnout a odříznout ústupovou cestu. "Taky to musíme vyřešit tak, aby nás nebylo vidět z vody, když si to budou medvodníci obhlížet." poznamenala Daphne. 
	Patricia dorazila zpět sice bez lopaty, za to však nesla velkou tlustou deku, kterou sebrala ve své společenské místnosti. "Ještě skočím pro nějaký klacky, kterejma by se to dalo podepřít." řekla a odešla směrem k lesu. Daniel poznamenal, že večer by si měli vzít něco pod sebe, aby nemrzli od země. "Ono vůbec bude pořádná kosa a ani nevíme jak dlouho to trvá, než maj medvodníci oběd." řekl Henry. Daniel zase zadumaně sledoval klidnou hladinu jezera. Nakonec vykopali díru dlouhou tak aby si do ní mohli 4 lidi lehnout a výlez byl naproti ležící lahvičce medu. Patricie do předních rohů zapíchla dva klacky a pak přehodila deku tak aby výlez nebylo moc vidět. Celý bunkr pak ještě zamaskovali sněhem. Deka byla sice uprostřed hodně prohnutá, ale alespoň nebylo moc vidět, že jde o deku. 
	Potom už se museli vrátit do školy aby stihli vánoční hostinu. Vstupní síň byla moc pěkně vánočně vyzdobená a jídelna taktéž. Dětí bylo málo a tak si nakonec ze všech kolejí sedli k jednomu stolu a sedli si k nim i učitelé. Daniel si připadal jako kdyby všichni byli jedna velká rodina. Učitelé se na ně usmívali víc než obvykle a i profesorka McGonagallová, která většinou měla svůj neutrální výraz vypadala velice spokojeně. Troufla si dokonce i vyprávět jeden vtip spolu s bradavickým hajným Hagridem. Vtip to ani moc vtipný nebyl, ale děti i učitelé se mohli potrhat smíchy, když se Hagrid ohnul, chytil profesorku McGonagallovou za pas a předváděli kentaura. Později po večeři už tam všichni jen tak seděli a profesor Gibson, který už měl notně přihnuto ze svého hrnečku o němž všichni stolující věděli, že v něm není čaj, vyprávěl jak se přesazuje Matricaria. Nedá se říct, že by jeho vyprávění nemělo hlavu a patu. Přesto však bylo nápadné, že nevěděl jestli kořeny jsou to co je pod zemí a nebo nad zemí. Daniel se bál aby už nepropásli medvodníka a tak dal znamení ostatním a jeden po druhém se nenápadně vykrádali do vstupní síně. Patricia přišla poslední a hned hlásila "Hele já mám problém. Peggy tu přes vánoce zůstala jenom kuli mně a já teď vůbec nevim jak bych se jí mohla vymluvit, že budu zbytek večera pryč.". "Dobře." řekl Daniel "Budeme to muset zvládnout bez tebe. Tak ahoj.". "Hodně štěstí." popřála jim Patricia a vrátila se do jídelny. Poté se všichni tři rozešli do svých kolejí, aby si vzali teplé oblečení.
	Brzo už byli všichni zase zpátky. Daniel se podíval na Daphne a Henryho. Henry mu ukázal dvě deky na znamení, že má všechno. Daphne zase měla trochu čaje. Daniel jim pokynul aby šli a všichni tři se vydali dveřmi ven do zimy. Venku padal sníh a taky dost foukal vítr. Danielovi bylo jasné, že celá akce bude v takovém počasí asi dost náročná. Došli až k jezeru a pak se vydali podél břehu směrem k místu, kde měli nachystaný úkryt. Své stanoviště by snad ani nenašli, kdyby do něj Daniel nešlápnul. Obešli ho, aby byli směrem ke vchodu. Henry vzlezl dovnitř a začal tam rovnat deky. Daniel s Daphne se klepali venku a těšili se, že už za chvíli budou mimo vítr a sněžení. Než šli dovnitř, tak Daniel ještě vyhrabal lahvičku s medem ze sněhu a dal jí tak,a by byla pro medvodníka z vody co nejlíp viditelná. Poté už také lezl dovnitř. "Neumíš klepat holomku?" ozval se zevnitř hlas Henryho poté co Daniel dovnitř strčil nohu. "Co kdyby se tu Daphne převlíkala" dodal ještě a pak se ozval smích Daphne. Daniel chvíli šátral nohou ve stanu, ale nemohl najít místo kam by zalezl. "Počkej Dane. Tady je to hrozně malý. My se asi musíme nějak smáčknout." řekla Daphne, ale brzo nato už táhla Daniela za nohu, aby mu ukázala jak má lézt dovnitř. Vevnitř bylo místa opravdu velmi skromně. Henry ležel na jednom kraji na zádech, uprostřed ležela Daphne a lokty se opírala o zem jak sledovala co se děje venku. Daniel byl na druhém kraji a vůbec tam nebylo dost místa, takže nemohl mít ani natažené nohy. Všichni se snažili být prohnutí tak, aby se nikde neopírali stěny, protože za nimi byl sníh a ten by je i přes oblečení začal brzo studit. Venku bylo ještě vidět jak se pomalu stmívalo a do toho se z nebe snášely mračna sněhových vloček, ale vevnitř už byla docela tma. "Daphne? Proč mi šaháš na zadek?" zeptal se Henry a odpověděl mu Daniel "To je moje noha. Já si jí nemam kam dát.". Daphne zabořila svůj obličej do deky, aby se nesmála nahlas a nevyplašila tak možné blížící se medvodníky.
	Daniel měl rád ten Henryho smysl pro humor. Po chvíli třeba zase řekl "A co počasí?". Daniel nato neřekl nic a tak Henry pokračoval "Snad toho sněhu by mohlo být letos trochu víc, co?". Daniel zakroutil hlavou, ale ve tmě to nebylo vidět. "Abys rozuměla Daphne," pokračoval Henry "tak my už jsme s Danielem zvyklí takhle pracovat. Každou chvíli jsme spolu v nějaké těsné špeluňce". Daniel se díval ven do tmy, kde sněhu stále přibývalo a zmenšoval se tak prostor, kterým měli vystartovat proti medvodníkovi. Daniel proto vždy po chvíli vytáhl ruku ven a uhladil nový sníh před úkrytem. 
	"Měli bychom se nějak zahřát abysme neprochladli." upozornila Daphne kluky. "Tak si něco zahrajeme." navrhl Daniel. "Na babu." řekl Henry a Daphne hned dodala "To nejde. Na to je moc velká tma. Takhle by se dalo hrát leda na schovku.". "Doufám, že ten medvodník dělá pořádnej kravál, když žere ten med," řekl Daniel, neboť znova koukal ze skrýše ven a vyhlížel medvodníky "protože venku je tma jako v pytli". "Tak pojďte hrát mudlovu hlavu." navrhla Daphne. Henry nevěděl jak se to hraje a tak mu to musela Daphne vysvětlit "No prostě vždycky jeden člověk řekne nějaký mudlovský problém a ten kdo je další na řadě, tak musí říct jak by to vyřešil jako kouzlník a když ho nic nenapadne, tak má bod.". "No ale ten kdo mu to zadával, tak musí vědět správnou odpověď, jinak ten co nevěděl tak trestnej bod nemá a ten co zadával, tak má dva." doplnil Daniel. "No a vždycky když jednu věc vyřešíš, tak zadáváš dalšímu co je na řadě a takhle furt dokola." zakončila výklad Daphne. "Takže cílem je mít co nejmíň bodů." oznámil s pochopením Henry a hned začal "Jogurt.". Tím se hra na pár minut zastavila, protože Daphne ač si lámala hlavu sebevíc, tak nepřišla na to jak by jako kouzelník vyřešila jogurt. "No tak já se vzdávám. Jak bys to vyřešil Henry?" zeptala se nakonec. A Henry odpověděl "Zašel bych na nějaký divadelní představení a zmenšil bych všechny herce. Potom bych je naházel do mlíka a tak by tam byla kultůra.". "Tak já mám bod a zadávám Danielovi." řekla Daphne i když bylo z jejího hlasu slyšet, že to od Henryho nebylo úplně fér. "Výtah." řekla Daphne směrem k Danielovi. Daniel ještě chvíli krčil nohy, ale vlastně neznal žádný fígl jak by to řešil jako kouzelník a tak se taky dal podat. "No přece kouzelnický výtah." řekla mu se smíchem Daphne, když se dožadoval jejího řešení. "No to je teda blbost." řekl Daniel a hned zadal Henrymu "Koště. Ne! Teda vlastně létání." Henry se zasmál a řekl "Koště.". "Ach jo." povzdechl si Daniel. Henry pak zadal Daphne záchod. Daphne si zase pár minut lámala hlavu a pak se znovu dala podat. "No já jsem vlastně žádný řešení neměl, ale zajímalo mně co vymyslíš." řekl Henry a všichni se tomu začli smát. Tato hra jim vydržela několik hodin i když prodlevy při přemýšlení se stále natahovaly. protože už všechno možné padlo a bylo čím dál těžší najít věci, které mají kouzelníci jinak než mudlové. Daniel se musel čím dál víc pořád nějak přesouvat a přeskupovat, aby mu nebyla zima. Poněkud je také zklamalo, když přišli na fakt, že si sebou nevzali nic k jídlu. "O to je to smutnější" řekl Daniel "že tu hlídáme lahvičku plnou medu.". "Třeba už neni plná medu." řekla Daphne a tiše se zasmála. Chvíli spolu sledovali tmu venku a pak se daniel zvedl a udělal pár kroků sněhem, aby se přesvědčil, že sklenice je pořád plná. Nahmatal ji a zdála se netknutá, tak se zase nasoukal pozadu zpátky do stanu. "Henry usnul." řekla mu šepotem Daphne. "Aha. Tak proto furt nic nevymyslel" odpověděl Daniel také šeptem, aby Henryho nebudil "Tim pádem jsou rodiče na tebe.". "Kletba na proměnu v ropuchu." řekla Daphne a zase se spolu s Danielem smáli při představě, že by svoje rodiče zakleli v ropuchy, aby je nemohli potrestat, když by měli na vysvědčení špatné známky. "Chtěl bys svoje rodiče zaklít na ropuchu Danieli?" zeptala se Daphne, která teď taky ležela na zádech. "Ne." řekl rozhodně Daniel "Proč bych to dělal. A ty?" "Já jo. Teda asi jenom mámu." odpověděla Daphne a na chvíli se odmlčela "A z táty bych udělala čápa, aby mu máma přestala furt poroučet.". "Jaká je tvoje máma?" zeptal se Daniel. "No asi jako ta ropucha.". "Jako, že má ráda mouchy, jo?". "Ne. Prostě tak. Nechci se o tom bavit. Zadávám." "No čekám." "Ták...třeba...pavouk." vymyslela Daphne. Daniel ani nemusel moc přemýšlet a odpověděl "No tak asi kletba, která se nepromíjí. Ale skoro bych řekl, že mudlové to maj lepší, když to vyřešej srolovanýma novinama.". A tak se zase chvíli jen tak bavili předtavou jak kuli jednomu pavoukovi použije nějaký kouzelník kletbu, která se nepromíjí a zbytek života pak ztráví v kouzelnickém vězení. "Požár." napadlo Daniela. "Hasicí kouzlo." odpověděla znuděně Daphne. Potom zase chvíli nad něčím uvažovala a řekla "Láska.". Daniel, který se díval ven, tak se po ní teď otočil. "No tak asi bych použil lektvar lásky." řekl Daniel zamyšleně. "Myslím, že v tomhle taky mají mudlové výhodu." řekla Daphne. "Snad kouzelníci, ne?" řekl na to nechápavě Daniel. "Ne. Mudlové." trvala na svém Daphne "Že maj jistotu, že je nemůže nikdo oklamat.". "Oklamat jako lektvarem. To asi jo." řekl Daniel "Ale tak oklamat člověka se dá i jinejma způsobama.". "Danieli." řekla Daphne po chvíli mlčení "A ty bys dokázal oklamat někoho koho máš rád?". Daniel přemýšlel jestli by chtěl Sayaku nějak oklamat. Kdyby měl v ruce lektvar lásky, zdali by jí ho nalil do pití. "Ne asi ne." řekl, když se rozhodnul "Když mám někoho rád, tak se ho snažím nepodvádět.". Daphne zaryla svým přemýšlením ještě hlouběji "No ale když bys věděl, že pro toho druhého jsi tím nejlepším na světě, jenom si to neuvědomuje.". "Proč to řikáš Daphne?" "No protože když jsi zamilovanej, tak takhle uvažuješ.". Daniel se znova zamyslel jestli může být pro Sayaku tím nejlepším, ale hned si vzpomněl na Henryho, který spal za Daphne. "No. Já myslim, že když mám někoho rád, tak pro něj chci to nejlepší, ale to nemusím být vždycky já. Ty bys ten lektvar použila?". Daniel cítil, že se na sebe s Daphne dívají i když do obličeje si neviděli. "Měl jsi jít do nebelvíru." řekla Daphne. Daniel si řekl, že by bylo fajn se jí teď zeptat jestli byla někdy zamilovaná, aby se dozvěděl jaké to je, jenže jekmile začal větu, tak ho Daphne přerušila "Pst. Slyšíš to?".  Venku bylo skutečně něco slyšet a to velmi blízko jejich stanu. "Je tam! Dělej!" vykřikla Daphne a vyběhla do tmy. "Vstávej!" zakřičel Daniel a začal třást s Henrym. Henry pomalu přicházel k sobě, ale pak se najednou rozhlédl a rychle vstal. Vyběhl ven za Daphne takovou rychlostí, že sebou vzal i jednu podpěru jejich skromného přístřešku a tak deka i se sněhem spadla Danielovi na hlavu. Daniel to nečekal. Měl náhle co dělat, aby se vyhrabal ven.  Poslouchal jak venku Daphne i Henry na sebe křičí a s něčím tam zápasí. Jediným jeho vítězstvím bylo, že se mu podařilo najít druhou podpěru deky, která již také spadla. Připadal si jak ryba chycená do sítě. Konečně se však dostal ven.  
	Shodil ze sebe deku a vyhlédl do tmy. Medvodník možná vypadal jako mrož, ale rozhodně se tak nechoval. Stál na zadní části svého těla a předek měl vztyčený do vzduchu. Hlavou ozbrojenou dvěma kly se oháněl a Henryho i Daphne se mu tak dařilo držet v úctyhodné vzdálenosti. Henry se snažil dostat se k němu ze strany, ale nohy se mu bořily do sněhu a v jednu chvíli se medvodník napřáhl a masivní ploutví dal Henrymu takový pohlavek, že poodletěl kus od něj a po zádech zapadl do sněhu. V tu chvíli už u něj Daniel byl, ale musel uznat, že zepředu se toho s medvodníkem skutečně moc dělat nedá. Daphne vašk už skákala medvodníkovi na záda. V tom se však na ni medvovník otočil, sklonil hlavu a Daphne dopadla přímo na jeho kly a asi se o ně nějak zasekla nebo co, protože medvodníkovi padla hlava na zem, přímo na ní. Na to se začal odrážet ploutvemi směrem do vody. "Zakousl se do Daphne!" křičel na Daniela Henry, který se hrabal ze sněhu. Daniel začal dělat co největší kroky, aby se hlubokým sněhem probrodil k medvodníkovi, ale medvodník se mu vzdaloval rychleji, než se k němu Daniel blížil. Dokonce už lezl do vody a Daphne stále hrnul před sebou. Do poslední chvíle, než zmizela Daphne pod vodou neviděl Daniel, že by se pohla. Brzo po ní zmizel pod vodou i poslední kus medvodníka. Daniel doběhl až k vodě, ale nechtělo se mu do ní skočit. Moc dobře si ale uvědomoval, že to je jeho vina a jestli se Daphne utopí, tak jedině on bude zodpovědný z jejií smrti. Udělal tedy několik kroků do ledové vody. Vodu měl už nad koleny, když se zase zastavil. I kdyby se potopil do vody a dokázal v ní plavat, tak by neměl šanci najít medvodník a s Daphne. Natož svést s ním nějaký souboj. Nakonec si řekl, že by asi nedokázal žít s pocitem, že nic neudělal, když se Daphne utopila. V tom se něco vynořilo z vody. Byla to hlava a zuřivě lapala po dechu. Daniel se odrazil a plaval naproti. Byla to Daphne. "Tady!" křičel Daniel a sám se podivil jak jeho hlas je díky zmrzlému hrudníku. Daphne vypadala velmi zmatená, protože se držela na místě a jen se točila dokola. Daniel doplaval až k ní a dal si její ruku na rameno tak, aby se ho mohla držet. Potom se otočil a snažil se jí táhnout ke břehu. Naštěstí Daphne druhou rukou plavala a nohama asi taky. Henry stál na břehu a ukazoval jim kam mají plavat. Jakmile už byli na dosah, pomohl Daphne vyjít z vody. Daniel šel jakž takřž sám. "Je mi hrozná zima" soukala ze sebe Daphne a kromě toho, že se klepala, tak se skoro nehýbala. Danielovi byla zima asi tak stejná, ale uvědomil si, že teď musí Daphne dostat co nejrychleji do tepla, tak jí vzal pevně za ruku a vyrazil k hradu. Daphne měla ruku pevně sevřenou, takže jí mohl Daniel jen tak sevřít. Daniel i Henry věděl, že se musí co nejvíc zahřát a tak se snažili hnát Daphne co nejrychleji. Dveře do hradu byly naštěstí otevřené a tak ho nemuseli obcházet. 
	Henry oba zavedl za roh ke krbu, kterým tenkrát cestovali na ministerstvo. "Sundejte si všechno oblečení!" rozkázal jim. Mezitím hodil do krbu dříví, které vede něj leželo a kouzlem ho zapálil. Potom jim řekl ať počkají a někam odběhl. Daniel byl už svlečený do půli těla, když si uvědomil, že se před Daphne stydí. Podvíal se na ní, ale Daphne byla pořád úplně oblečená. Stála tam, obličej a ruce měla bílé a nepřítomně se dívala do krbu. Daniel o ní dostal velký strach. Odvedl jí kus dozadu, posadil jí na židli a začal jí sundavat boty.  To už se vracel Henry a nesl několik dek. Položil je na vedlejší židli a začal Daphne sundávat druhou botu. Když jí boty sundali, rozepl Henry její kabát a Daniel jí podebral a odnesl ke krbu. Daphne už se vůbec nehýbala. Henry sebral několik vánočních ozdob okolo a přihodil je od krbu, aby zvětšil oheň. Potom přehodil Danielovi přes ramena deku a znova se věnoval Daphne. Daniel jí stále držel u ohně a různě jí nadzvedával tak, aby jí Henry mohl sundat ledově mokré kalhoty a triko. Daniel pozoroval, že má skutečně celé tělo zřetelně bílé a na levém boku měla velkou modřinu. Instinktivně jí přitiskl na své tělo, aby jí aspoň trochu zahřál. Držel jí pevněji, než držela ona jeho když hledali podzemnici. Henry se mezitím postaral o oheň. Sálal teď opravdu hodně, takže Daniel cítil jak se celý prostor naplňuje teplem. "Já jí vezmu. Ty si sundej kalhoty." řekl pak Henry a vzal od něj Daphne. "Tak já se zaběhnu převlíknout." řekl Daniel, protože neviděl jak by tu teď mohl být nápomocný. Potom se zvedl, pobral si svoje věci a utíkal na kolej. 
	Mokré věci si v pokoji rozhodil na podlahu a vzal si na sebe čisté a suché. Vyrazil zpátky, ale hned se zase vrátil, protože mu došlo, že by mohl vzít i oblečení pro Daphne. Cestou tam i zpět naštěstí nikoho nepotkal. Vlastně ani netušil kolik může být hodin, ale zdálo se, že už všichni dávno spali. Henry stále klečel s Daphne u krbu a jen se po něm ohlédl. "Proč sis sundal triko?" zeptal se udiveně Daniel. "Takhle jí nejrychleji zahřeju." odpověděl Henry téměř šeptem. "Přinesl jsem jí oblečení." řekl Daniel "Vypadá to s ní blbě, co?". Ale Henry zavrtěl hlavou a klidným hlasem řekl "Před chvílí se mně začla držet.". "Co to má s rukou?" zeptal se potom a hlavou naznačil, že něco cítí za levým ramenem. Daniel se podíval "Má furt sevřenou ruku.". Potom se sklonil a oběma rukama sáhl na Daphninu ruku, aby jí zkusil roztáhnout. Daphne ale ruku roztáhla sama a něco z ní vypadlo. Daniel si to přitáhl k obličeji a poznal v tom hrst kůže a šupin. "Šupiny z medvodníka." řekl Daniel a dal je před Henryho tak, aby si je Henry mohl prohlédnout. "Ty nás slyšíš Daphne?" zeptal se Henry a Daphne otevřela a zase zavřela oči. Daniel si v tu chvíli obrovsky oddechl. Měl skutečně obrovský strach, že se Daphne něco stane. Teď však bylo vidět, že je živá a snad i zdravá. "Cítíš levý bok?" zeptal se opatrně Henry. Daphne měla pořád zavřené oči a potichu, ale plynule řekla "Bolí to jako tisíc rarachů.". Daniel chtěl něco říct aby jí utěšil a tak řekl "Máš tam ohromnou modřinu.". Na to Daphne otevřela oči a chvíli jimi hledala Daniela. Jak ho pohledem našla, tak řekla "Občas musí člověk cítit nějakou bolest, aby věděl, že vůbec žije.". Potom zase zavřela oči a řekla "Jak jste se dostali do Zmijozelu?". Na to jí odpověděl Henry "Nejsme ve Zmijozelu. Jsme u krbu na chodbě v přízemí.". "Je mi zima." řekla Daphne a Daniel s Henrym se na sebe významně podívali. 
	Daniel už byl úplně suchý a zimu necítil. Daphne už u ohně ležela taky dost dlouho a co mohl Daniel soudit, tak její tělo už muselo být dobře prohřáté. Přinejmenším už nemělo bílou barvu. Vypadalo už docela normálně. "Přines něco k pití Danieli" řekl Henry, ale Daphne řekla "Nenechávejte mně tady.". Daniel se tedy podíval na Henryho, ale Henry mu hlavou ukázal ať jde a tak Daniel vyrazil sehnat něco k pití. Sehnal jen vodu, kteoru si natočil na záchodě. Žádná jiná tekutina už teď k sehnání nebyla. Jak se s ní vracel, tak cítil, jak už ho dohání únava z dnešní probdělé noci a fyzického vyčerpání. Donesl Henrymu hrnek s vodou a sedl si vedle do křesla. 
	"Danieli! Danieli!" ozvalo se ze tmy. Daniel otevřel oči a uviděl, že ho volá Henry. "Já jsem usnul." řekl Daniel a rozhlížel se kolem. Moc inteligentní odpověď to asi nebyla, ale tak to už bývá, když je člověk najednou probuzený. "Já vim." řekl mu klidně Henry "Daphne asi blouzní, protože říká různé nesouvislé věty. Takhle jí nemůžem dát někam spát. Musíme zůstat s ní." To máš asi pravdu." řekl rozespalý Daniel. "Tak vezmi deky a jí jí povedu. Tady zůstat nemůžem.". Nejdřív pomohli Daphne aby si na sebe vzala oblečení co Daniel přinesl a potom všichni tři vyrazili chodbou k bočním schodům, ale před nimi odbočili vlevo. "Když zatáhnem ty závěsy, tak nás tu snad nikdo neobjeví." řekl Henry, když přendávali Daphne přes pult u tanečního sálu. Daniel si pak na pult stoupl a zatáhl závěsy z obou stran. Henry připravil po všechny tři ležení jak jen mohlo být pohodlné. Lehli si tak, aby byla Daphne mezi nimi. Danielovi se zdálo, že Daphne tu zůstat nechce, protože pořád říkala něco takového, ale Henry mu vysvětlil, že ona říká takové kusy různých vět, že to asi nesouvisí s tím co se teď děje. Jak už Daniel ležel a čekal až usne, tak skutečně slyšel Daphne, jak občas něco řekne. Do rána si zapamatoval jen "Přece nás tu nenecháš" a "Ty nás už nemáš rád?". Pak už asi musel usnout.

kapitola 13 - Napřažené ruce

	Ráno se Daniel probudil, když s ním Henry třásl. "Pojď. Snídaně už je na stolech.". Daniel se rozhlédl a hned se zeptal "Kde je Daphne?". "Převlíkla se a už je v jídelně." odpověděl mu Henry a když viděl jak se Daniel starostlivě tvářil, tak dodal "Je v pohdě, akorát má strašlivej kašel.". V jídelně Daphne na Daniela už z dálky mávala jakmile dorazil, ale museli zůstat sedět odděleně, aby to nebylo podezřelé. Hned po snídani se všichni tři sešli a zalezli na místo, kde už nebudili žádnou pozornost. Přidala se k nim i Patricia, které se konečně podařilo utrhnout od Peggy. Henry s Danielem museli docela velký kus noci Daphne převyprávět, protože si to nepamatovala. Nepřerušovala je otázkami, jen jim do vyprávění soustavně kašlala. Její kašel byl skutečně hodně ošklivý. Danielovi přišlo, že kašlala jako když štěká nějaký pes. Měla však aspoň úsměv na tváři. Snad jí to přišlo jako docela pěkné dobrodružství a ani si neuvědomovala jak to bylo celé nebezpečné. Daniel si to uvědomoval hodně dobře a úplně klidný nebyl i když byl samozřejmě velmi spokojený,že to tak dobře dopadlo. Když Henry Daphne popisoval jak v její ruce našli šupiny z medvodníka, tak se ještě víc rozzářila. "Tohle si pamatuju." řekla pomalu velmi chraplavým hlasem "Pamatuju si, že nesmím otevřít ruku. Za žádnou cenu.". "Jsi náš hrdina!" dokončil vyprávění Henry a Danielovi se zdálo, že Daphne je teď skutečně úplně šťastná. Zdálo se, že to, že přinesla šupiny je pro ní důležitější, než to, že to přežila.
	Daniel i Daphne chtěli už celý den zůstat v teple hradu a tak Henry s Patricií vyrazil ven uklidit věci po jejich nočním dobrodružství. Daniel s Daphne ještě chvíli seděli naproti sobě, ale neměli si už moc co říct a tak Daniel řekl, že by si mohli jít rozbalit dárky. Potom vstal a rozešel se směrem na kolej. Daphne sice řekla, že to je dobrý nápad, ale stejně tam zůstala sedět. Daniel o tom cestou přemýšlel a nemohl se zbavit myšlenky, že Daphne třeba žádné dárky nedostala. Pak si ale řekl, že si je třeba vybalila už ráno, když se šla na kolej převléknout.
	Zbylé dny volna strávili v poklidu. Jediná záležitost, kterou udělali ohledně strážců bylo to, že do konce roku stihli uvařit celý soulitec. Bylo to trochu náročné, protože jejich znalosti z lektvarů se lišily a tak každý trval na něčem jiném, co mu připadalo podstatné. Nakonec však byl lektvar jakž takž hotový v kotlíku. Henry zvedl kotlík a přiblížil si ho k tělu. Potom se podíval na ostatní a řekl "Tak se nám to nakonec podařilo. Tak na zdraví!". Lektvaru se však samozřejmě nenapil. Pro jistotu rozdělili lektvar na tři části přičemž Daniel a Daphne někam ukryli vždy jednu láhev s lektvarem a Henry si k sobě na pokoj vzal zbytek v kotlíku. Znova se sešli večer na terase hradu před tradičním ohňostrojem. Když ohňostroj začal, chytila Daphne oba kluky za ruce, protože stála uprostřed. Stáli tak a sledovali ohňostroj až do konce. Potom se ostatní začali postupně rozcházet. "Musím uznat, že za poslední rok se toho hodně událo." řekl Henry. "Snad i tenhle rok bude pro nás zajímavý." řekl na to Daniel a Daphne dodala "Bude. Pokud vydržíme spolu." a potom je ještě na chvíli pevněji stiskla, než je definitivně pustila. Pak si všichni popřáli do nového roku a to i Patricii, která stála s Peggy opodál a odešli na své koleje. 
	Další den prázdniny končily a tak se do školy sjížděly všechny děti. Daniel se postupně se všemi vítal a odpoledne už netrpělivě trávil u vstupních dveří, aby si ohlídal kdy už budou strážci zase kompletní. Poslední dorazil Tristan a tvrdil, že klidně půjde hned do komplexu i s kufrem, ale to mu Daniel rozmluvil a dohodli se, že vyrazí za dvacet minut. Mezitím oběhl všechny ostatní a tak se skutečně všichni nedočkavě za dvacet minut sešli u figurín. Henry měl v ruce kotlík, do kterého mu Sayaka zvědavě nahlížela. Prošli co nejrychleji dovnitř a potom přes neviditelnou podlahu a nahoru po skládacím schodišti. Po neviditelné podlaze šli obzvlášť opatrně, kuli lektvaru v kotlíku, ale naštěstí se žádná nehoda nestala. Nahoře se všichni seskupili naproti dveřím a s nedočkavostí na ně pokukovali jako kdyby se měly otevřít každou chvíli. 
	Daniel si stoupl před ostatní a z pod pláště vytáhl lahvičku plnou lektvaru, kterou si nyní prohlížel. "Dostat se až sem nás stálo skutečně veliké úsilí. Doufám, že si ho všichni uvědomujeme." řekl a poté pokynul na Henryho, který hned nalil obsah kotlíku do výlevky. Dveře se s hřměním otevřely téměř okamžitě, jak lektvar do výlevky vtekl. Asi se neotevíraly dlouho, protože to opravdu hodně skřípalo. Za dveřmi byla další velká místnost. Vprostřed místnosti stála nějaká postava a natahovala k nim ruce. Ne, nebyla to postava, protože se nehýbala. Byla to kamenná socha. Socha velikosti asi tak nějaké dospělé postavy, která měla ruce do široka rozevřené asi jako když někdo někoho vítá a čeká, že mu padne do náruče. Ash už byl skoro vevnitř, ale James se za ním rychle rozběhl a zastavil ho, než překročil práh místnosti. Ukázal mu na cedulku, která byla vevnitř kousek přede dveřmi. Stálo na ní "KDO NEVĚŘÍ, UHOŘÍ". Tak tam všichni stáli a nidko dovnitř nešel. Během poslední doby si vybudovali určitý respekt k tomu, co je dál mohlo potkat a tak nikdo nepochyboval o tom, že uvnitř může být nějaká ohnivá past. Přede dveřmi tak stáli dlouho. Postupně přestávali nehybně stát a sledovat místnost uvnitř. Daniel začal přecházet z místa na místo a horečně přemýšlel. Isaac zkusil dovnitř strčit ruku a nic se nestalo. Náhle malý Daniel vyrazil dovnitř k cedulce a v tom se v místnosti začaly oběvovat plameny. "Co blázníš Danieli" rozkřikl se na něj Tristan a všichni sledovali, jak se plameny k Danielovi blíží. Naštěstí se Daniel otočil a vyrazil nazpět. Jakmile byl na dosah, vtáhl ho Samuel a James za ruce ven z místnosti. Jak byl Daniel venku, začaly plameny v místnosti pomalu uhasínat až nakonec zcela zmizely. "Proč jsi tam šel? Jsi snad slepej?" zeptal se ho Samuel s jasně znatelným znepokojením v hlase. "Já jsem na tu cedulku neviděl, tak jsem si to chtěl prohlídnout z blízka." odpověděl Daniel. "A proč nemáš svoje brýle?" zeptal se ho Daniel Black. Za malého Daniela odpověděl Ash "Sebrali mu je ty dvojčata ze zmijozelu. On se vám to styděl říct.". "Lily a Gina." řekla Daphne. Daniel přemýšlel co malému Danielovi poradí, ale iniciativy se chopil Samuel. Poplácal Daniela po zádech a řekl mu "Hned jak vyjdem ven, tak počkáš na nás a já s Danielem, Jamesem a Henrym půjdem těm holkám vysvětlit, že jsi náš kamarád.".
	Potom už zase řešili co s ohnivou místností. Že v ní oheň skutečně je bylo už všem jasné. "Tá socha mi pripadá ako nejaká nádej alebo priateľstvo." komentovala Sayaka. "Nebo víra." dodal Isaac spojitost s cedulkou "Ale neni vůbec jasný čemu by jsme tu měli věřit.". "Já asi tak nejvíc věřim, že fakt shořim." řekl bezradně Tristan. Daphne přišla pomalu až na práh místnosti. Daniel si už myslel, že se chystá vejít dovnitř, ale Daphne se otočila, řekla "Takovéhle cedule bývají často různé šifry. Třeba jde o něco s úhořema." a pak se na ně usmála. Lámali si tam hlavu ještě několik hodin. Každý po svém se snažili přemýšlet o způsobu jak místností proniknout i když tedy nebylo jasné kam, protože vidět nebyl žádný další východ. Jedna z možností byla, že už došli na cíl jejich cesty a že tedy místnost s ohněm je nějaký konec této odbočky z vodovodního systému. James seděl opřený o odtok, kam lili soulitec, a měl hlavu nakloněnou na stranu jak úpěnlivě přemýšlel. Isaac zase zkoušel dovnitř házet různé věci, ale nic to nezpůsobovalo. Zbylí prváci rozebírali jestli je nějaké kouzlo na ochranu před ohněm a že o něm někde možná četli. Nejvíc je ale zdá se lákala představa vytvořit si nějaký ohnivzdorný oblek, který by jim umožnil místností projí bez úhony. Až do večera na nic nepřišli. Nakonec se Samuel zvedl a řekl "Třeba nám něco poraděj dvojčata Blackberryovic, až z nich budem vytloukat brýle. Každopádně ale už je čas jít.".
	Druhý den se sem vrátili zase a přemýšleli co to šlo. Ash přinesl z knihovny knihu o čarodějce, která uměla kouzlo na ochranu před ohněm a nechávala se od mudlů stále dokola upalovat. Dohodli se tedy, že budou dále pátrat po formuli toho kouzla. Snažili se také rozebírat co to je víra a co to je nevíra, ale k ničemu to pořádně nevedlo.
	Další den se po obědě sešli v místnosti znovu i když to znamenalo, že čtvrťáci nešli na dvouhodinovku obrany proti černé magii. I když ostatním už pomalu docházely síly, Daniel stále nechtěl v pátrání přestat, když už byli tak daleko. Bohužel tentokrát se neměli vůbec čeho chytit. Jedinou nadějí bylo pro ně kouzlo na ochranu proti ohni, které ten den už třeťáci u učitelů vyzvěděli a které bylo skutečně lehké, takže ho zvládla i Patricia. Bohužel kouzlo nevyšlo. Tedy fungovalo dobře a testovali to i se svíčkami, že pak oheň člověka skutečně nepálí, ale oheň v místnosti skutečně pálil. James, který šel kouzlo vyzkoušet musel hodně přemýšlet jak rodičům vysvětlí, že mu shořel skoro celý plášť. Patricia mu však vysvětlovala, že to není tak důležité a že mnohem důležitější je, že se jim podařilo ho docela rychle uhasit, než se mohl popálit na kůži. Na kouzelný oheň zkrátka jejich kouzlo evidentně nefungovalo a tak byli v koncích. "No pořád sem chodit nemůžeme." řekl už Isaac jako kdyby chtěl s průzkumem skončit. "Co Daphne" otočil se Daniel na Daphne "ty jsi mi vykládala jak to je s tou vírou. Není teď ta chvíle, kdy je potřeba prostě věřit?". Daphne mu na to neodpověděla. Stála u odtoku naproti místnosti a dívala se dovnitř, jako kdyby tam stál nějaký její úhlavní nepřítel. Potom udělala krok a potom druhý. Pomalu dělala další a další kroky, až už šla docela rychle a pořád mířila přímo do místnosti. Potom už překročila práh a kráčela místností směrem k soše. Plameny se však začaly objevovat úplně stejně jako když do místnosti vkročil malý Daniel. Byly čím dál větší a byly všude. Daniel si uvědomoval, že už je poslední chvíle na to, aby se Daphne otočila a utíkala zpátky. "Daphné!" křičela za ní Sayaka a asi i Patricia. Daphne už však skoro nebylo vidět. Plameny už byly tak vysoké, že se v nich Daphne ztratila. Všichni museli o pár kroků ustoupit mohutnému žáru, který plameny vydávaly. Daphne z ohně stále nevybíhala. Daniel cítil, že musí něco udělat, že tam nemůže kamarádku nechat. Nezemřela v ledové vodě a tak jí nenechá zemřít ani teď v plamenech. Pomyslel si, že Daphne může třeba klidně být někde blízko východu, ale jak ho přes plameny nevidí, tak k němu nemůže zpátky trefit. Rozběhl se tedy směrem k plamenům tak, aby běžel přesně stejnou cestou jako dovnitř vstoupila Daphne s tím, že jí cestou musí potkat a nějak jí už dostane ven. První krok udělal rychlý, ale pak se zase zastavil, když narazil na bariéru sálajícího tepla. Přesto však si rukama zakryl obličej a vyrazil do plamenů. Hlavu měl skloněnou a oči zavřené. Jednou rukou se snažil šátrat před sebe. Věděl, že v tak obrovksém žáru, který byl okolo má jen úplně malinký čas, aby Daphne našel a vyběhl s ní ven, než sám uhoří. Dostal se skrz plameny až k soše. Socha byla překvapivě studená a tak se jí Daniel chytil, aby si trochu schladil kůži. Pomohlo to, protože cítil, že po celém těle úlevu. Slyšel opět hřmění hýbajících se plamenů. Buď se zase zavíraly dveře ven a nebo místnost nevydržela ten žár, který plameny vydávaly a začala se hroutit. Ani jedna z variant se nezdála být lepší. Zprvu se Danielovi v plamenech dařilo dýchat docela dobře, ale teď cítil velký zápach z toho jak se něco pálilo. Naštěstí kolem zavál nějaký chladnější vzduch, který Daniel s úlevou vdechl.
	"Ohořely ti vlasy." ozvala se Daphne hned vedle Daniela. Daniel se odvážil zvednout hlavu a otevřít oči. Rozhlédl se kolem po prázdné místnosti a pustil se sochy, která se okamžitě se zvukem kamenů, které se o sebe třou, začala vysouvat směrem vzhůru. Daniel tak rázem stál před masivním kulatým kameným sloupem. Vedle Daniela stála Daphne a vypadala úplně v pořádku, bez jediné popáleniny. "Co se stalo?" zeptal se jí Daniel, který byl stále hodně zmatený. "Ta cedulka měla pravdu. Ten kdo nevěří, tak uhoří a ten, kdo v něco věří, tak neuhoří." řekla mu Daphne. "Jak to myslíš?" zeptal se jí Daniel "Čemu jsi jako věřila?". Daphne se na něj chvíli dívala a pak s se spokojeným výrazem řekla "Věřila jsem, že když projdu tím plamenem, tak to změní celý můj život.". Na chvíli se odmlčela a pak se zeptala Daniela "A čemu jsi věřil ty?". "Nevím." řekl po pravdě Daniel. Nemohl si vzpomenout, že by něčemu konkrétnímu věřil ve chvíli, kdy vběhl do plamene. "V něco jsi věřit musel, jinak bys tu teď živý nebyl.". Daniel si hmatal po hlavě aby zkontroloval stav svých vlasů a řekl "No však jsem tu skoro nebyl". Potom ale se znovu začal hýbat sloup vedle Daniela a tak Daniel rychle vstal a ustoupil stranou k Daphne.
	Se sochou spolu dolů sjeli Henry a Sayaka. Ani jeden z nich neměl nic ohořelého. Hbitě odstoupili od sochy a ta se zase se skřípěním vysunula o patro výš. "Čemu jsi věřila Sayako?" zeptala se Daphne. "Ja som len držala Henryho za ruku. Myslím, že som verila, že s ním som v bezpečí nech som kdekoľvek." řekla Sayaka a dívala se přitom Henrymu do očí. I Henry se jí díval do očí a jeden druhého se drželi. Sayaka pak sklopila hlavu, položila jí Henrymu na hrudník a přitiskla se k němu. také Henry jí k sobě pevně přitiskl. Snad až teď dolehla na Sayaku tíže situace, kterou si právě prošli. Henry se podíval na Daphne a řekl "Byl jsem si jistý, že se nám nic nestane. Zdá se, že jsem taky věřil.". "Ale čemu jsi věřil?" zeptala se Daphne. Henry otočil hlavu na Daniela a řekl "To ti nemůžu říct, protože Daniel by pak byl hrozně namyšlenej.". "Jak to myslíš?" ozval se okamžitě Daniel. "Tak jak to říkám Danieli" řekl Henry a podíval se na něj velmi vážně "Věřil jsem v tebe.". Daniel se tomu skutečně podivil. Daphne však udělala krok k němu a řekla "Však já myslím, že i ty jsi v sebe věřil.". První co Danielovi přišlo na mysl bylo, že ale nikdy neměl důvod si nějak věřit. Pokud zalovil ve své paměti, tak narazil na spoustu životních situací, kde pokazil co se dalo. Sám sobě připadal jakoposlední člověk na světě ve kterého by se mohl rozhodnout věřit. Pak ale se ve svých představách dostal do té chvíle, kdy se rozhodoval, jestli vběhnout do plamenů pro Daphne a uvědomil si, že je to asi pravda. Právě v tu chvíli věřil tomu, že dokáže Daphne z plamenů zachránit. Nevběhl tam z nějaké nerozvážnosti, nebo hlouposti. Vběhl tam proto, že věřil sám v sebe.

epilog:

	Daniel tam tak stál a už si vůbec nepřipadal jako ten drobný třeťák Daniel, který se po prázdninách vrátil do školy. Připadal si náhle vysoký, zdravý a připravený čelit s rozumem čemukoli co příde. Stál tam ze svého zjištění úplně zkoprnělý. Jako kdyby toho nového Daniela zevnitř pozoroval stále ještě ten starý nicotný smolař a odmítal věřit tomu, co se děje kolem. Chtěl dát za pravdu Daphne, protože se zdá se trefila se svojí vírou, že průchod ohněm změní jejich životy. Místo toho však na ní jen hleděl a socha po jeho boku se zase sunula dolu. Se sochou se dolu svezli všichni prváci kromě Isaaca. Drželi se za sebou za ruce a řetez vedl Tristan. Malý Daniel i Ash vypadali velmi rozrušeně a i dost opáleně. Z Ashe dokocne stoupal viditelný dým. Henry se na ně postupně otočil a řekl směrem k Tristanovi ."Ty jsi asi věřil, že vás pařát provede bezpečně ohněm, co?" ale Tristan očividně také ohromený z toho co právě prožil řekl "Věřil jsem ve strážce. Věřil jsem, že je tohle nějaký test jestli je člověk dost statečný, aby se nim mohl dostat. Nevěřil jsem, že by tam postavili nějakou smrtelnou past, protože předtím nás vědomně do žádného smrtelného nebezpečí nezavedli.". 
	Daniela napadlo vrátit se sochou zpátky nahoru, aby přivedl ty co zatím nesebrali dost odvahy aby se vydali do plamenů, ale socha byla zdáse jen jednosměrná cesta, protože nidke nebylo žádné ovládání, které by mohlo sochu spustit dolů. Asi po minutě se socha znova spustila a stál na ní Samuel a Patricia. Zdálo se, že plamenem prošli bez ožehnutí. "Čemu jsi věřil Samueli?" zeptala se hned Daphne, ale Samuel ukázal na Patrici a trochu udiveně řekl "To je její práce. Nechte si to od ní vysvětlit.". Patricia se usmála a řekla jenom "Jsme z Nebelvíru." jako kdyby to mělo vysvětlit celý problém. Daniel stále viděl Patricii jako nemotornou druhačku, která se stále jen motala s Peggy kolem kuchyně a cpala se různým cukrovím, co tam vyžebrala. Nějak si jí nedokázal představit jak s pevnou vírou vstupuje nahoře do plamenů. Přesto však tak Patricia svůj průchod vysvětlovala "Často jsem si v poslední době kladla otázku proč mně dal klobouk do Nebelvíru. Moje známky tomu tak moc neodpovídají a bodů jsem pro kolej taky nikdy moc nezískala. Přesto však jsem si myslela, že mám v sobě nějakou sílu, kterou ve mně klobouk viděl i když já jsem jí nikdy necítila a právě tu sílu jsem pocítila teď nahoře před těmi plameny." Samuel se na všechny podíval téměř omluvně a řekl "Na mně se nedívejte. Já tomu taky nevěřim.". "Kdybys nevěřil, že jsi statečný a odvážný, tak tady teď nejsi." řekla mu na to Daphne a socha se už zase sunula dolu. Tentokrát dorazil James. Plášť už mu zase hořel a tak ho rychle strhli k zemi a on se kutálel ze strany na stranu, dokud plamen jakž takž neuhasil. Potom si zbytek pláště odepnul, vstal a rovnou mohl Daphne zodpovědět otázku v co věřil. "Nevim." řekl James téměř lhostejně jako kdyby na tom nezáleželo "Nejdřív jsem věřil, že je to blbost aby jste tu všichni dneska umřeli v ohni a ještě k tomu dobrovolně. Pak ale když jsem procházel tím plamenem, tak začal věřit tomu, že blbej jsem já, že jsem do toho ohně vlezl a v tu chvíli mně to začalo sakra hodně pálit. Naštěstí jsem už byl na dosah u té sochy.". Zbýval Isaac a potrvalo to asi pět minut, než se objevil. Socha se zasouvala do podlahy a Daphne ani nemusela klást svojí otázku, neboť Isaac volal ještě za jízdy "Já už jsem začal pomalu věřit tomu, že jste mně tam nechali".